Ida Hegazi Høyer

ene | barnet

roman

Tiden Norsk Forlag

Tidligere utgitt:

Under verden. Roman (2012)
Ut. Roman (2013)
Unnskyld. Roman (2014)
Fortellingen om øde. Roman (2015)
Historier om trøst. Noveller (2016)
Ene | skissen. Roman (2018)

Ene | barnet – sitater og utdrag:

Side 11: Geir Halnes Mor rom
Side 21: Henry D. Thoreau Til naturen
Side 45: Édouard Louis Voldens historie
Side 72: Birger Emanuelsen Jeg skal beskytte deg
Side 82: Antoine de Saint-Exupéry Sand, vind og stjerner
Side 115: Catherine Blaavinge Bjørnevog Um sakne springe blome
Side 151: Frederik Svindland Engelsk tåke
Side 180: Rune Christiansen Fraværet av musikk

Mistilliten finnes. I samme grad som forestillingen om en fullverdig helhet. Kroppen sier: Jeg vil lage et menneske. Kroppen har aldri sagt noe annet. Ingenting med vilje å gjøre. Bare noe som ikke slutter å puste.

Hun kunne ha båret det frem motvillig, kanskje nærmest uvitende. Etter en fest eller en helg eller et påtrengende uår, kunne hun – enten hun hadde bitt seg merke i det eller ikke; ømme knip i underlivet, uvanlige småblødninger, trøtthet, svimmelhet, kvalme – utsatt å ta stilling til det, hva det var eller kunne være.

Kreft var naturligvis en mulighet. Det samme var virusinfeksjoner, blodpropp og hjerneblødning. Mistanken om sykdom var ofte i omløp, akkurat som fornemmelsen av diverse ulykker. Slik alle menneskers iboende eventualiteter og utfall levde i tankene, var også hun et menneske i all sin utenkelighet, kroppen fikk leve og dø som den ville, og hun sa til seg selv: Det beror ikke på meg. Hun sto opp, var våken og la seg igjen. Dagene gikk.

Et stykke ut i svangerskapet måtte hun ha forstått det likevel, på et eller annet nivå. Etter ukelange timer i trass og ambivalens, et helt liv i sine sedvanlige rusoppslukende fluktruter, bak alkoholens og fiksjonens ringvirkninger, ble hun tvunget til å ta det innover seg. Hun var ikke sulten, men hun hadde blitt større. Om det var midt på dagen eller allerede natt, om stillheten var imøtekommende eller ugjestmild, hadde verken døgnet eller kroppen andre intensjoner enn å vokse, fortsette videre.

Herfra og til den uunngåelige fødselen, av hensyn til sosiale forventninger, utførte hun nødvendige livsførselsendringer og forsøkte å stagge dårlige vaner. Eller, det kan tenkes at hun innbilte seg dette, at hun i virkeligheten ikke klarte å gestalte den figuren man skulle være i en sånn situasjon. Men hun titta i det minste på andre mødre. Det vil si, hun forberedte seg. Man kunne holde barnet sånn eller sånn, sette det fra seg og plukke det opp igjen, trille eller bære, bruke både flaske og smokk. Man ville nesten uansett fremstå moderlig, forsto hun, og på et tidspunkt måtte hun ha vært innom en småbarnsforretning, for oppi en gammel ølkasse hadde hun lagt en babymadrass, en minidyne og en bamse. Kassa var plassert tett inntil senga hennes, slik alle foreldre ville ha ønska seg det, og snart, når tiden nærma seg, ville hun vaske det lyseblå sengetøyet og gjøre alt klart.

Hun så for seg en gutt. Fortiden var brokete, essensen av et jenteliv en feilslått forventning, å oppdra en gutt var lettere å forestille seg. En sterk gutt, selvfølgelig. En gutt som kunne stå imot kommende farer og trusler, sånn tenkte hun. Og kanskje var det derfor hun ikke overdrev hensynet? De gangene hun drakk litt, tok seg noen trekk eller lot være å spise, om årsaken, foruten den åpenbare avhengigheten, kunne ha med en slags motstandsidé å gjøre? At fosteret, barnet, det som skulle bli en mann, i det minste måtte kunne overleve nå, inni den trygge svarte livmora, tåle umedgjørlige bevegelser, en enhet eller to, om han overhodet skulle klare seg der ute i verden. Det fantes ingen ironi i det. Verden var ikke et sted for sarte skapninger, og levedyktighet var ikke sjelelig betinget. Som for alle andre dyr og planter, sånn var det også for menneskene; det gjaldt ikke bare å stå imot omgivelsenes påkjenninger, men å beseire dem. Dessuten kunne ingen se henne. Hjemmet hadde gardiner, alt som trengtes bak en dør med lås. I leiligheten i bygården, i byen i det hvite landet, gjorde hun seg like blind for innsyn som for utsyn. Men omsorgsløs var hun ikke. Trolig drakk hun en del vann for å kompensere for alkoholen, innimellom også te og juice. Hun lærte seg pusteteknikker, leste seg opp på hvilke matvarer man helst burde unngå og hvilke treningsøvelser man ville ha godt av. Utover dette var tilstanden vanskelig å ta innover seg. Med fordel kunne hun ha gått ut oftere.

Det fantes to måter å se det på, livet som skulle oppstå. To ulike verdener å plassere det i, med vidt forskjellige språk. Svangerskapet, som andre divergerende epoker, hadde sine tverrkryss. Hver innvendige bevegelse med sitt løfte, sin advarsel, og fravær av de samme bevegelsene, sin uro. Hun satt ved skrivebordet og kjente etter tegn til liv, hadde en hånd over magen og en over tastaturet, blikket på den tomme skjermen, det blendende ordløse arket imot seg, mens året der ute raste opp til storm. Det var kanskje ikke verre å slutte å skrive enn å gi avkall på en hvilken som helst levemåte. Trolig tenkte hun sånn, et sted i den ustoppelige celledelingen. Kanskje var det ikke mer enn et spørsmål om å flytte bestikket fra en skuff til en annen. Folk gjorde det hele tiden. Barn ble født, jobber ble sagt opp, man separerte seg, flytta, gikk videre. Eller man aborterte, og gikk videre like fullt. Og stadig hørte man om en eller annen ny artist som gjorde det stort, en bok man burde lese, et sted man burde dra. Man forelska seg på nytt. Man så fremover.

Hun kunne forholde seg til det på denne måten: Når det befruktede egget fester seg i livmorhulen, er det blitt til en celleklump, hvilken betegnes som en blastocyst.

Eller denne: En sort pupill utvider seg. Alt er det den ser.

Antagelig tenkte hun en del på fødselen, slapp ikke fri fra kognitive reisverk. Alt som kunne gå galt; det var ikke måte på. Bare han er frisk. Sånn tenkte hun. Bare vi overlever. Tiden etterpå, derimot, var fjernere. Som å skulle reise til et ukjent kontinent, komme fra jord, innta havet. Den fremmede tilværelsen kunne ikke forutses, heller ikke lukta av den nyfødte. Hun gikk i leiligheten som en rotløs. Rotløsheten var et alfabet hun ikke manøvrerte. Hun gikk i tiden og i nettene. Lengta etter endelig å få gå i stykker.

Øynene utleverte ingenting. De hadde en farge, ikke mer. Hun granska sitt eget blikk i speilet, formen og uttrykket, men klarte ikke tyde det. Ansiktet var så omskiftelig. Hun kunne se det fra alle mulige hold, at hun besto av både mann og kvinne, barn og gamling, dyr og røtter, kanskje også steinmasse. Kunne se tiden, alle årene som lå i henne, alle stormer, snøfall, solglimt – slik det døende batteriet i en klokke tvang timene til å utvide seg, gå til krig mot hastigheten. Armene holdt om den hissige magen. Sannsynligvis kjente hun et spark.

Det kunne ikke utsettes lenger. Det bodde inni henne og måtte ut. Sånn var det. Barnet hadde oppstått, enten hun hadde ønska det eller ikke, uavhengig av om det bunnet i håp eller frykt, om hun hadde tvunget det frem eller trygla det til seg – en dag ville det komme til å eksistere, påtagelig, slik man inntok et hus, og enten det var raust eller feigt å la være å forholde seg til detaljene rundt tilblivelsen – skulle detaljene ha verdi for de utenforstående? – oppsto det, akkurat som et bilde eller en tekst, og poenget var ikke hvordan, på hvilken måte eller med hvilke baktanker, poenget var at det ikke kunne unngås, og da tiden var inne og barnet endelig tilkjennega seg, mens hun lå i det sterile rommet og skrek, midt i alt blodet, i den sprengende volden, titta hun ut, forbi de instrumentelle redskapene og de hvitkledde hjelperne, gjennom vinduet til andre bygninger, den likevel døde byen, og visste allerede da, her, idet hun revna, idet hun hørte lyden fra de små lungene for første gang, idet hun fikk sin egen skapning lagt til brystet – selv dette var forglemmelig.

De første dagene er neongrønne, blendende. Tenk at han lever. Tenk om han slutter å leve. Hun kunne ha ringt noen. Burde hatt noen å ringe til. Hun sov nesten ingenting.

Naturen kom, hun lukta blod, den umiskjennelige dunsten la en sødme over rommene. Man var ikke umiddelbart en mor bare fordi man lukta annerledes, men det hadde antagelig vært foruroligende om hun ikke merka forskjell, om det ikke var noe nytt ved henne. Og den nye lukta ga seg ikke, det jordlige presset seg ut. Hun sto over babyen og fulgte med. Kanskje var det ikke så godt å si hvem av dem det kom fra, eller om det kom fra dem begge, den fyldige emmenheten – han var tross alt ikke bare et bevis på hennes skaperevne, men en del av henne.

Bevegelsene hans var brå og ufullstendige. Hun var ikke forberedt på det, hvor planløs og vilkårlig han skulle arte seg. Den lille kroppen kavet hit og dit, kasta på hodet, sprikte med fingrene. Han sa ingenting, naturlig nok. Akkurat som oss voksne, tenkte hun. Mye lyd, ingen mening.

Det var det planløse som bød på utfordring. Gutten var ikke engang en han, og heller ikke et ordentlig ansikt. Det kjønnsløse babyfjeset røpet lite, sa i hvert fall ingenting om fremtiden, hvilket liv som kunne ta plass i ham eller hvordan blikket ville forme seg, og det var alt dette intetsigende som var så krevende å måtte bevitne, all denne kavingen bare for å lære seg å bruke sin egen kropp, sin egen stemme. Også søvnen røpet ham. Hvor cellulær han var. Mens han sov trente ansiktsmusklene, det ubrukte fjeset øvde på mimikk, kunne plutselig strekke seg, rynke seg, smile uten å ane hva et smil var, det så utenomjordisk ut, syntes hun, nesten nifst, hun kunne ikke hjelpe for å la seg uroe av det, han hadde noe fundamentalt tilfeldig over seg, noe dyrisk og sjelløst, og etter hvert som dagene og ukene gikk og han ikke kunne by på noen større sammenheng – enda hun holdt ham når han gråt og vugget ham i søvn med sansemettet kjærlighet, ville ikke spørsmålet la seg tøyle: Hva var egentlig vitsen? Av og til kunne hun våkne av å se den vesle nyfødte som aldrende, uklar, allerede snart i en kiste.

Men gripetaket likte hun. Og sugetaket. Det eneste han utførte som hadde vilje i seg, eller kraft, om ikke annet. Den bitte lille hånda kunne ta tak rundt en av fingrene hennes, hun visste det bare var en refleks, men til forveksling eller ikke kunne det kjennes som om det var noe han ville, som om han hadde noe på hjertet. Det samme gjaldt den lille munnen, når den koblet seg på brystvorten, eller til smokken eller tåteflaska, eller knoken hennes, for den saks skyld; han ville tømme det som fantes, uavhengig av hva det inneholdt, slik en plante måtte drikke av jorda den sto i. Og det var ikke nødvendigvis galt å ønske seg ord, selv om hun vanligvis foretrakk stillheten. Det miniatyriske menneskevesenet titta opp på henne med et blikk som ikke engang kunne fokusere, men så lenge han kløp litt i fingeren hennes, så lenge han sugde seg fast til brystet, klarte hun like fullt å innbille seg at han så henne tilstrekkelig, på ekte, at han sa, det går greit, eller noe sånt – jeg finnes, jeg har ikke noe imot å være her.

Leiligheten kunne vært i bedre stand. Ikke for det, hun hadde ordna med det mest nødvendige, men ikke slik en annen kvinne ville gjort det, slik det var forventa at moderne mødre skulle gå til fingerspissene opp i småbarnsprosjektet. Det fantes spisse kanter og ubeskyttede stikkontakter, vinduer som kunne åpnes og en ytterdør med smekklås. Uansett hvor hardt man gikk inn for det, ville verden aldri ufarliggjøres, og hun var innforstått med det, trengte ingen illusorisk sikkerhet. Det hvilte en sang i selv de minste kroppene. Alt, alle, ville gå tapt. Hun kom ikke forbi det. Enda hun var voksen, gjorde det fortsatt vondt.

Da det ringte på døra var hun uforberedt. At man endelig skulle bli introdusert for naboene man hadde hatt i årevis, bare fordi man hadde fått et barn? Nå sto hun der plutselig, en av mødrene i gården, med et nybakt brød. Du har mye å stå i med nå, smilte hun. Her, vær så god. De håndhilste. Hun het Marianne, kvinnen med det nybakte brødet og de gode intensjonene. Og den sosiale plikten ved å måtte huske et navn. Jeg heter B, sa B og forsøkte å kamuflere hvor overraska hun var. Så snilt av deg, stammet hun rørt og tok imot gaven. Marianne blåste det bort med en bagatellmessig mine, som om det å bake for andre var en selvfølge. Er det gutt eller jente du har fått, spurte hun. Kan jeg få se ham?

Hvor lenge var det siden sist noen hadde vært i leiligheten? Bare spørsmålet fikk det til å svimle for henne. Vent litt, jeg skal hente ham, sa hun. Enda hun visste at det kanskje virka rart, at hun heller burde invitert henne inn, fikk hun seg ikke til det. Hun la brødet fra seg i gangen og gikk inn på soverommet, og da hun kom tilbake med det gråtende barnet sto fortsatt Marianne utenfor på dørmatta og sørga for å holde døra åpen med en skotupp. Oi, neimen se, sukket hun. Det var i grunnen ikke særlig mye å se, og ettersom han gråt passet det seg heller ikke å gi ham over til henne, men Marianne lot til å være begeistra likevel. Ja, jeg vet det, sa hun med babystemme mens hun tok tak i den vesle foten hans og strøk litt på den – verden er litt fæl og skummel, ikke sant.

Hun likte Marianne. Eller, det gikk ikke an å si at man ikke likte henne, Marianne var ufeilbarlig, nær sagt en klisjé, men situasjonen var stressende å forholde seg til. Naboskap var en helt ny type relasjon, for ikke å snakke om morskap. Hun hadde ingen triks.

Du skriver bøker, ikke sant? Hun stivna. Jeg pleide i hvert fall å gjøre det, svarte hun. Marianne lot seg ikke affisere av den restriktive tonen og smilte videre gjennom babygråten. Jeg har en venninne som har lest en bok du har skrevet, fortsatte hun ivrig, og det oppsto en liten pause hvor hun lette etter de riktige ordene – hun sa den var litt annerledes, altså annerledes på en bra måte, presiserte hun – øynene spratt opp, liksom insisterende – hun sa den var uvanlig snodig, men jeg tror hun likte den. Naboen så fornøyd ut, nærmest stolt. B smilte tappert tilbake, burde si takk, føre an videre. Det var nå hun burde spørre hva Marianne jobbet med, burde vise seg engasjert og medmenneskelig anlagt, men gutten hadde begynt å skrike enda høyere, en nær på hysterisk gråt som ga ekko i den ubarmhjertige trappeoppgangen, og det hjalp ikke med vuggende bevegelser. Hva gjør du for å roe ham, spurte Marianne. Jeg tror han vil ha mat, sa B, det er nok best at jeg går inn igjen. Marianne nikka. Si fra om du trenger hjelp til noe, da. Den lette enkle stemmen fór igjennom kroppen, en liten elektrisk bølge kjentes det som. Takk. Og idet hun lukket døra så det ut til at Marianne strakte seg på tå og speida innover i leiligheten, som for å sjekke noe, finne noe å oppdage. Eller kanskje var det bare noe hun innbilte seg. Man visste ikke når det kom til naboskap. Mennesker generelt. Det var så mange regler her. Byen var intrikat og komplisert, ingenting var overlatt tilfeldighetene. Om ikke regelverket hadde satt seg tilstrekkelig i ryggmargen gjennom oppvekstens mangeårige skolegang, fikk man merke det. Man holdt seg innendørs for ikke å bli sett, som byttedyret i den desperate hulen. Man gjemte seg vekk for å glemme at dagene ville fortsette å se like ut, mens man tillot seg å drømme om en omkalfatrende forandring. Man fikk et barn. Man levde i håpet. Noe i denne detaljorienterte dimensjonsfattige tilværelsen måtte kunne være grensesprengende nok til i det minste å skyve litt på en selv. Kanskje tenkte hun sånn. Med den tryglende melken piplende ut av de såre brystvortene.

Ikke bare naturen, også samfunnet kom. Tingene kom, og tingenes krav. Man kunne ikke bare la seg befrukte og føde. Det fantes en hel del saker å ta stilling til. Amming, for eksempel, eller hvorvidt det kunne være mindre gunstig, uheldig, eller bortimot skadelig å la være. Det samme gjaldt lekegrind, vibrerende stoler eller andre beroligende hjelpemidler. Hun orka ikke å forholde seg til disse debattene. På mange måter var hun ganske enkel. Melk var melk, enten den kom fra pupp eller flaske, fra mor eller erstatningen for mor, hvordan han spiste berodde på hennes humør, sånn sett var han enkel han òg, og selvfølgelig kom hun til å plassere ham i lekegrind når han med tiden ikke lenger ville ligge stille – hvordan skulle hun ellers få anledning til å gå på do, dusje, lese, slappe av? Enten kroppen svulmet og rant, eller skrumpet sammen som en uttørka høstfrukt, hadde hun skapt et eget liv, en entitet, og hva det levde på var sekundært, som i livet for øvrig; så lenge det vokste var fôret irrelevant, alle hjelpemidler måtte være lov.

Hun fikk med seg enkelte nyheter. Innimellom fant oppsiktsvekkende hendelser sted. Det hadde ingenting med politikk å gjøre. Barnet sov, og hun leste en sak om en spekkhogger som svømte rundt med et dødt avkom på snuten. Ungen hadde dødd rett etter fødselen, og moren nekta å slippe den til bunns. Flokken holdt til ved kysten av Canada og hadde sitt yngleområde i Vancouverstredet, der forskerne hadde observert dem i flere tiår. Det var ikke uvanlig for visse hvaltyper å vise sorg på denne måten, de hadde sett flere eksempler på det opp igjennom, men aldri over så lang tid som dette. 17 dager hadde det gått. Hvalen bar den døde ungen med seg, enten ved å dytte den med panna eller ved å holde den i halen med tennene, og hele tiden sørga hun for at den hadde hodet over vann. 17 dager, 116 kilometer. Forskerne mente ungen var en hunnhval. Etter en 15 måneders drektighetsperiode hadde den levd i en time eller to.

Gutten våkna, den lille kroppen ga fra seg et skrik. I håp om at han ville sovne igjen, forsøkte hun å lese videre, men måtte fort kapitulere. Lyden ble umulig å koble ut, som en utrettelig alarm, et manisk og bevisstløst hyl som ikke ville gi seg før det fant noe å sluke. Inntil brystet roa han seg heldigvis raskt, og mens han drakk tenkte hun på spekkhoggeren igjen. Å bære noen = ingen mat.

Ute var landskapet stødig, men lunefullt. Gatenettet lå urørlig, ikke en eneste bygning hadde noe nytt ved seg. Hvert hus sto lent inntil det neste, som brikker på et gammelt spillebrett. Om bare bakken hadde gitt det minste etter, ville hele byen briste, men likevel flytta altså menneskene inn. Hun sto ved den skjoldete vindusruta med barnet i armene og utsikt mot samveldet. Innflytterne gjorde alltid så mye ut av seg. Selvsikre skritt, store bevegelser. Møblene som ble løfta gjennom bakgården og båret opp trappa med høylytte klunk, alle de nødvendige tingene et hverdagsliv belaget seg på. Se, her kommer vi, familien. Verden utenfor var sånn, full av løfter om hvordan alt skulle se ut, men uten særlig evne til å bære mer enn forestillingene. For hva visste man egentlig om hvordan tilværelsen utspilte seg på innsiden av andres vegger? Hun hadde hatt denne mistanken så lenge hun kunne huske. Man var én. Man visste ingenting.

Hun titta ned på den lille gutten. Det var rart å tenke på at han var hennes. Bare begrepet «min» – det innebar unektelig et spørsmålstegn. Han var på vei til å finne seg til rette i armkroken hennes, eller motsatt, kroppen hennes var i ferd med å tilpasse seg ham. Til å begynne med hadde hun vært redd for å holde ham, redd for å gjøre feil, bære ham på den gale måten, men gutten var fortsatt intakt, det var ikke så lett å skade ham som hun kanskje hadde trodd, og nå lå han der og smattet i den føyelige gropen hvor vekta av det lille mennesket allerede hadde lagd et søkk i henne. Ansiktet var transparent. Atomisk sett naturligvis unikt, men likevel likt alle andre babyansikter. Hun visste ikke engang hva hun skulle kalle ham.

Det nybakte brødet hadde vært et kjærkomment innslag, et huslig element, men rommene holdt på mangelen like fullt. Hun gikk i leiligheten som en utstøtt, bøkene lå strødd overalt, distansen til virkeligheten var det aller mest virkelige å forholde seg til. Hun bladde opp på vilkårlige sider og leste høyt for seg selv. Hør, kunne hun si, og der lå fremtiden og fortiden, ti hundre tusen skildringer av nå, med eller uten barnet på armen, hysj, kunne hun hviske om det var noe hun likte ekstra godt, lukket øynene for å erobre det, som en døvblind i et duftrike. Hun hadde også kjøpt en bok til gutten. Min første pekebok. Den var svart og hvit, gul og rød, man bladde gjennom den på under halvminuttet. Kopp. Ball. Sol. Bamse. Og bakerst et lite plastspeil: Meg. Det føltes unaturlig å påtvinge det lille mennesket gjentatte oppdagelsesforsøk. Se, der er du, liksom? Han var for liten til å være interessert i noe som helst. Kanskje ville han egentlig ingenting. Hun tenkte på jord, tok tak i de vesle fingrene hans og så for seg hånda der nede blant røttene, kom til å tenke på noe hun hadde lest en gang. Vi klamrer oss til jorden – hvor sjelden vi bestiger den! Vi kunne heve oss et hakk. Vi kunne i det minste klatre opp i et tre. Og naturligvis ville ikke spørsmålet la seg overhøre, hvorvidt barnet og treet gikk ut på det samme? Hun henta boka ut av hylla og bladde seg frem til sitatet. Leste videre: Naturen har fra første stund latt skogens ørsmå blomster folde seg ut for himmelen alene, over menneskenes hoder og upåaktet av dem.

Hun hadde villet dette. Hun gikk i rommene, hvert rom bar en verden, hver verden et system som enten ledet til eller gikk i veien for den gitte situasjonen – moren og barnet; en flerfasettert konstruksjon der hver eneste brikke kunne betviles – men et helt reelt sted i henne hadde hun ønska seg dette. Og hun gjentok det. Enn hvor lite det stedet var, hadde hun ønska seg dette med hele seg. Fra rom til rom gikk hun, som regel alene, av og til med gutten i armene. Det fantes møbler å forholde seg til. Senga, sofaen, lampa, skapet, stolen og det store skrivebordet. Men også de nye tingene fant sin plass etter hvert. Barnets rekvisitter, akkurat slik man tenkte seg det, babyklærne i kommodeskuffen, stellematta på badet, og så videre. Runde etter runde gikk hun, fra plass til plass, vindu til vindu. Det var sant også her, alt hadde noe det tilfeldigvis kretset rundt – stua var hovedrommet, skrivebordet sentrum, det var herfra alt startet og her det endte opp, hun gikk i bane rundt det øde møbelet som en døgnvill meteoritt, og nå var barnet kommet til i dette universet, mangelen, alle rom.