Per Schreiner

Jegere og sankere

Roman

Ventetiden er over.

Igjen kan du bevege deg på jorden med løftet hode,

ikke slave av noe annet enn deg selv.

JEAN VICTOR POISSONNIER

Le monde à travers les âges

Flammarion, 1957

VIKTOR

1

7. april

Den første noenlunde varme dagen i april, dagen før alt tok slutt, gikk Margrethe opp Kirkeveien, bærende på to plastposer med matvarer som hun skulle levere til sin sønn Viktor, som av ukjente grunner hadde sluttet å gå ut. Hun angret på å ha droppet strømpebuksene, været hadde sett fint ut fra vinduet, men hun glemte å ta hensyn til at det blåste, og den lange, rette gaten var uten ly. Posene med matvarene var ikke like tunge. Melken og flasken med juice lå i den ene posen, mens potetgullet og brødene lå i den andre, så nå bar hun skjevt, og det gjorde vondt i siden. Gjennom buksene kjente hun den kalde vinden og en svak svie i knærne, men stoppet ikke opp for å stable om.

Da hun selv bodde i strøket, handlet hun ofte på den nærmeste hjørnebutikken, men denne gangen hadde hun valgt supermarkedet lenger unna. Det var billigere, og hun risikerte ikke at varene hadde gått ut på dato. Siden hun hadde dårlig samvittighet, gikk hun en omvei. Ved fotgjengerovergangen stoppet hun og ventet på grønn mann. Hun satte fra seg posene og vurderte å flytte over noen av varene, men det var bare to kvartaler igjen før hun var fremme, og hun ville helst ikke bøye seg. Nå som hun sto stille, ble begge knærne stivere, hun burde holde seg i bevegelse. Revmatismen kom fra begge sider av familien, fra både morfaren og faren. Den var blitt merkbar da hun var i begynnelsen av femtiårene, men dempet seg etter et par år. Da hun ble sekstitre, kom den tilbake, men hun klarte å holde den i sjakk ved å svømme tre ganger i uken og kle seg godt når det ble kaldt. Etter fylte sytti hjalp ikke svømmingen lenger og hun håpet igjen at det var en ny fase, men innså samtidig at dette antakelig var plager hun måtte leve med. Mens hun sto stille og ventet på at bilene skulle passere, begynte hun forsiktig å gå på stedet hvil. Det ble grønt, hun løftet posene og krysset gaten.

Gjennom livet hadde hun tatt ansvar for tre mennesker. Først Viktor, da han var liten. Etter det moren, som ble dement, til hun flyttet på et hjem, og hun slapp unna med å besøke henne to ganger i uken. Etter det var det faren, som døde hjemme. I et par år virket det som om hun var ferdig med å handle for folk, vaske og sørge for at de holdt seg velstelte, men så ble hun igjen nødt til å passe på sønnen. To ganger i uken, i snart elleve år, hadde hun vært innom med mat mens han tilbrakte dagene alene foran en skjerm. Han påsto at han møtte mennesker, men hun trodde ham ikke, og de siste årene hadde hun sluttet å spørre. Gradvis hadde hun senket ambisjonene på hans vegne, og nå håpet hun bare at han holdt seg frisk, og kanskje ikke var fullstendig alene. Han hadde blitt trettito, og det var for sent å forandre ham. Hvis hun angret på noe, var det at hun fant seg en mann såpass sent i livet og bare rakk å få ett barn. Om hun hadde fått to eller tre, ville det vært lettere å leve med at ett av dem ikke fungerte.

Margrethe passerte hjørnet ved den åpne plassen, og vinden ble svakere. Hun stoppet ved den første oppgangen, ringte på og ventet i noen sekunder, før det hørtes en nær uforståelig stemme som bare sa «kom inn». Heisen sto i første etasje. Hun gikk rett inn i det trange rommet, tok med seg døren og trakk metallgitteret på plass, trykket på nest øverste etasje og ventet i halvannet sekund før maskineriet i kjelleren startet og det lille rommet hevet seg med et rykk. Da hun bodde i leiligheten, tok hun heisen i hvert fall to ganger opp og ned hver dag, uten å venne seg til den. Lyden fra maskineriet var for høy, selve heisrommet var trangt, og gitterdørene ga assosiasjoner til et bur. En periode forsøkte hun å bruke trappen, men det var seks etasjer opp, og det ble et ork å gå ut. Det var den første leiligheten hun og mannen Lars kjøpte. Viktor var fire da de flyttet inn, og seksten da de kjøpte en større en, nordøst i byen. Samtidig var det nedgangstider og vanskelig å få solgt. De leide den gamle leiligheten ut, til Viktor begynte på universitetet og ba om å få overta den. Hun og Lars tenkte seg at han, på sikt, kunne kjøpe den, men det viste seg at Viktor bare hadde råd til å betale fellesutgiftene. Det tok over et år før de oppdaget at han hadde sluttet å studere og fikk sosialhjelp. Året etter skilte hun og Lars seg. De solgte den nye leiligheten, og Lars flyttet ut av byen, kjøpte seg et lite hus og fikk seg en tretten år yngre, tjukk venninne. Margrethe kjøpte en toroms nær marka med stor balkong. Bare fire år etter at de flyttet fra den trange treromsleiligheten i sentrum, hadde alle tre hvert sitt hjem og mer enn nok plass. Nå hadde Viktor bodd alene i snart tolv år. I løpet av disse årene døde de to siste av besteforeldre hans, og deretter faren like etter. Margrethe lot Viktor ta over leiligheten som et forskudd på arv, noe hun senere angret på. Hvis han en gang ble tvunget ut i arbeid, kunne det kanskje vært håp for ham. I løpet av disse tolv årene hadde han lagt på seg litt hvert år, og selv om han var under middels høy, veide han nå godt over hundre kilo. Før han ble kvitt kvisene som hadde plaget ham, spesielt i nakken og rundt hårfestet, begynte han å miste håret. En periode anla han et tynt skjegg, som han senere fjernet. Gutten, som hun en gang syntes var nydelig, med klare blå øyne etter henne og mørkeblondt hår etter faren, var nå blitt et ganske frastøtende menneske. En sjelden gang dro Margrethe på en kort ferie med en venninne, og hver gang hun kom tilbake, ble det klart for henne at Viktor ikke kunne ta vare på seg selv. Han bestilte mat han fikk på døren, eller kjøpte på bensinstasjonen, rett over gaten. Han var blitt avhengig av henne, og hun hadde latt det skje.

Heisen stoppet i sjette etasje med et slags sukk, det eneste ved heisen som hun alltid likte, var det sukket. Noen meter bortenfor, i den halvmørke korridoren, sto Viktors dør åpen med en liten glipe. Hun skjøv den opp, tok et skritt inn i leiligheten og trakk luften sakte inn gjennom nesen for å sjekke om det stinket. Det luktet litt innestengt, og svakt av klær som hadde ligget for lenge i vaskemaskinen, men det var ikke ille. Hun satte fra seg plastposene, kippet av seg skoene og hengte kåpen på en knagg før hun stilte seg i åpningen til stuen. Viktor satt i den beige sofaen, som hadde en tydelig fordypning i midten etter mange års bruk. Han så med et fjernt blikk mot den store skjermen på veggen. Lyden sto lavt på. Det tok noen sekunder før han snudde seg mot henne og ga henne et slags smil.

Hei, sa han.

Hei.

Han holdt blikket hennes et sekund, før øynene beveget seg tilbake mot skjermen. Margrethe tok med seg posene og pakket dem ut på benken på kjøkkenet. Hvis hun savnet én ting fra denne leiligheten, var det det trange kjøkkenet med det lille vinduet. Der hun bodde nå, var det en åpen løsning mot stuen, og hun greide ikke å venne seg til det. Hun foretrakk å lage mat, slik moren hennes hadde gjort det, i et lite rom hvor hun kunne lukke døren.

Jeg har ikke kjøpt pizza denne gangen, sa hun, for jeg leste om noen tilsetningsstoffer. Jeg kjøpte lasagne i stedet.

Det går fint, svarte Viktor fra stuen.

Som antakelig er full av akkurat de samme tilsetningsstoffene, sa hun, mest til seg selv.

Det ligger penger på benken, sa han. Stemmen hans var klar og passet ikke helt til utseendet. Seddelen dekket ikke utleggene hennes. Hun var ikke sikker på om han var klar over det eller bare lot som om han ikke visste det.

Og en ny type juice, for den andre var utsolgt. Og en pakke med ispinner, men bare én. Jeg syns det får holde.

Takk, kom det fra stuen.

Men resten har jeg kjøpt.

Hun satte varene inn i kjøleskapet og skapet over vasken, brettet de to posene pent sammen og la dem i skuffen. Søppelet var nettopp tømt, og den grønne posen med matavfall var under halvfull. På vei ut strøk hun en finger over kanten oppe på kjøleskapet og kjente det seige fettet og støvet som hadde samlet seg. Hun studerte fingeren med det beige belegget.

Viktor?

Hun kom inn i stuen med fingeren foran seg og stoppet en meter foran ham.

Når vasket du sist på kjøkkenet?

Jeg skal ta det.

Jeg kan ikke tvinge deg til å gå ut, men hvis det begynner å gro igjen, orker jeg ikke å besøke deg.

Det kommer ikke til å gro igjen.

Hun holdt blikket hans et par sekunder, for å understreke alvoret, så gikk hun bort til det ene stuevinduet og åpnet det. Viktor vendte tilbake til skjermen. Det var lenge siden han hadde klippet seg, og nå ble det tydelig hvor tynt håret var.

Pappa ble sånn den siste tiden. Husker du det?

Ja.

Det grodde igjen, og han la ikke merke til det.

På skjermen pratet to pene mennesker med hverandre. Lyden sto lavt på og gjorde det vanskelig å følge samtalen mellom dem.

Hva ser du på?

Ingenting.

Paret diskuterte noe, uten å komme noen vei.

Vil du ha en kaffe? spurte han.

Takk, men nei takk. Jeg må videre.

Hun fortsatte å se på skjermen, men uten egentlig interesse.

Jeg skal kjøpe en kjole eller noe slikt. Ragnhild og jeg tar båten til Kiel i kveld.

Hun kikket fort ned på sønnen, men han reagerte ikke.

Jeg har alltid mislikt slike handleturer, men billetten koster nesten ingenting, og Ragnhild er morsom.

Fremdeles viste ikke Viktor tegn til å høre etter. Hun tok et par skritt mot gangen og stoppet i døråpningen.

Men jeg kommer på tirsdag, da?

Viktor snudde seg og møtte blikket hennes.

Ja. Takk skal du ha.

Margrethe ble stående i døråpningen. Hun ville gjerne si noe, men hun visste ikke hva det skulle være.

Ha det, sa hun til slutt.

Ha det, sa Viktor og så tilbake på skjermen.

Moren tråkket inn i skoene, tok på seg kåpen og gikk ut. Utenfor trakk hun døren etter seg til den smekket igjen.

Viktor reiste seg straks han hørte klikket og gikk ut i gangen. Der ble han stående til han hørte moren lukke stålgitteret bak seg. Han kjente to ganger på døren for å kontrollere at den var låst, fortsatte inn på kjøkkenet og åpnet kjøleskapet. Han sjekket at han hadde juice, kjeks, pålegg og kaffe. Han åpnet den lille fryseboksen øverst, tok ut en lasagne, studerte den og la den tilbake. Besøket hadde gjort ham trett, han la seg på sofaen og trakk et tynt ullpledd over seg. Det siste han registrerte idet han sovnet, var kvinnen i serien som snakket i en mobil mens hun kjørte gjennom en by som antakelig var Los Angeles, en by på et kontinent hvor han aldri hadde vært, og for lengst hadde gitt opp å noensinne reise til.

2

Først rundt syv om kvelden våknet Viktor. Med hovne øyne så han ned mot gaten og skimtet en kø av biler som beveget seg mot det store krysset. Han kjente at han var sulten, beveget seg mot kjøkkenet, men stoppet opp foran skjermen, som viste en ny serie, og ble stående i halvsøvne og stirre før han gikk videre, tok ut en pakke lasagne og skrudde på ovnen. Kjøkkenvinduet vendte mot den store bakgården. Solen sto lavt, og lyset gjorde alt ubehagelig tydelig. Viktor leste på baksiden av pakken, åpnet kartongen og satte formen inn. Emballasjen brettet han sammen og la i den lille plastboksen til papiravfall, og tenkte at han en av de nærmeste dagene måtte ned til resirkuleringen i bakgården. Han satte seg i sofaen, sovnet tilbakelent og våknet etter kort tid av at røykvarsleren slo seg på. Raskt kom han seg på beina, løp ut i gangen, stilte seg på en stol, vippet av lokket og pillet ut batteriet. Utenfor i oppgangen hørte han noen som løp og en dør som smalt igjen, og han ble redd for at han måtte ut for å berolige naboene. Først nå reagerte han på røyken i rommet og åpnet vinduet på kjøkkenet. Solen var gått ned. Lasagnen var ennå ikke ferdig, det var matrester i bunnen av ovnen som hadde svidd seg. Han skrapte ut de forkullede restene med en ostehøvel, skjøv dem over på en tallerken og helte det over i den grønne posen. Han åpnet begge vinduene i stuen, lukket ovnsdøren og satte seg. Igjen hørte han dundring fra oppgangen og små smell, som når noen flytter møbler gjennom for trange ganger. Blokka han bodde i, var formet i en vinkel. Han la merke til en silhuett i et vindu, kanskje tjue meter unna, men kunne ikke se om personen var vendt mot ham. Igjen sjekket han ovnen, og da han satte seg tilbake i stolen, hadde silhuetten forsvunnet.

Da lasagnen var ferdig, tok han den med seg inn i stuen. Serien fortsatte, men under en lang reklamepause ble han lei, skiftet kanal og oppdaget at halvparten av stasjonene var borte. Han stoppet ved et naturprogram om dyrelivet på en tropisk øy, saltet grundig og begynte å spise. Maten var for varm, han måtte ta små biter og tygge forsiktig. Skjermen viste havskilpadder og maneter. Stemmen på engelsk fortalte engasjert om hvor storartet dyrelivet var, «incredible», «fantastic», «majestic». Det var vakkert under vann, og hvis livet var blitt annerledes, skulle han gjerne ha dykket et slikt sted. Etter å ha spist ferdig, ryddet han opp og satte inn i maskinen, hele tiden med tanke på morens neste besøk. Hvis hun gjorde alvor av ikke å besøke ham et par ganger i uken, visste han ikke hva han skulle gjøre. Han kunne greie å komme seg ned til butikken, men ofte var han ikke i form til å gå ut, den lille turen til søppelkassene i bakgården var anstrengende nok. Han laget seg kaffe, satte seg tilbake i sofaen og så sløvt mot skjermen, som viste to inuitter som forsøkte å starte en snøscooter.

En periode, som han senere tenkte på som enten fem eller syv år, hadde han spilt spill online, ofte i over tolv timer i strekk, men etter at han to ganger fikk et slags anfall og besvimte, sluttet han med det. Den siste gangen, som nå lå fire år tilbake i tid, fant moren ham liggende på gulvet. Han hadde pissa seg ut, og hun ringte legevakten. Viktor måtte bruke mye krefter på å overbevise folkene fra ambulansen om at de ikke trengte å ta ham med. Moren gråt og nektet dem å gå, men han lovet å ikke spille mer. Etter det forsøkte han bare et par ganger. Hver gang kjente han et ubehag, som antakelig var knyttet til frykten for å besvime. Siden han sluttet å spille, hadde han sett det meste av det som fantes av serier, men stadig færre engasjerte ham. Ofte begynte han på en ny, og husket først etter et par episoder at han allerede hadde sett den.

Viktor sovnet igjen, og da han våknet på natten, var skjermen sort. Han rettet seg opp og trykket seg gjennom kanalene. Alle hadde falt ut. Da han sjekket nettet, fikk han beskjed om at det ikke var signal. Han gikk bort til vinduet. Noen få biler kjørte ned Kirkeveien, men køen var borte nå. Etter å ha tisset og pusset tennene, la han seg på rommet som tidligere hadde tilhørt foreldrene. Nå lå det en rammemadrass på gulvet, bare skapet fra oppveksten sto igjen. Fra der han lå, hørte han skritt i trappen på den andre siden av veggen. De ble svakere, og like etter var de borte. På gulvet sto det flere tomme kopper og glass. Han måtte gjøre noe med det også. Han måtte holde det noenlunde rent og ryddig rundt seg. Det er det viktigste, tenkte han idet han sovnet.

Da han våknet neste morgen, var det helt stille. Han kunne ikke høre suset fra bygningen, vannet som passerte i rørene, eller den vante duren fra gaten nedenfor. Sollyset lagde et kantete mønster på veggen. Han reiste seg. Lydene fra kroppen hans var for tydelige, et knirk i et kne, et slags stønn fra madrassen idet han fjernet tyngden, de bare føttene mot gulvet.

Han skrudde på skjermen, men det var fortsatt ikke signal og ikke noe nett. På kjøkkenet lagde han seg en bolle med müsli, helte yoghurt over og spiste i stillhet mens han speidet utover bakgården og vinduet hvor han dagen før hadde sett konturene av noen. Viktor forestilte seg hva slags liv det mennesket levde, og håpet at det var et liv som lignet hans. Etter å ha skylt skålen og satt den inn i maskinen, gikk han inn i stuen og sjekket signalet en gang til. Han lette gjennom to jakker og en liten bag før han fant mobilen. Moren hadde forsøkt å ringe ham flere ganger, bare noen timer etter at hun dro. Til slutt hadde hun bare sendt én enkelt melding, «Ring meg med en gang. Mor». Da han forsøkte å ringe henne, fikk han bare en automatisk stemme som fortalte at de ikke fikk kontakt med abonnenten. Viktor lagde seg enda en kopp kaffe og stilte seg ved stuevinduet mot Kirkeveien. Da koppen var tom, hadde han ennå ikke sett et menneske eller en eneste bil på veien. Han koblet mobilen til stereoen og satte på en spilleliste, før han lette i hyllene etter noe å lese. I en pappeske, øverst i det store skapet i gangen, fant han sine gamle tegneseriealbum.

Han brukte første del av dagen på å lese gjennom serier han ikke hadde lest på mange år. Etter en times tid kom han inn i det og kjente ikke noe savn etter levende bilder. Til lunsj spiste han seks brødskiver og drakk et stort glass juice. Etter det la han seg på sofaen igjen, valgte en spilleliste og leste videre. Han leste sakte og grundig, for ikke å gå glipp av noe. Nå husket han ikke hvorfor han hadde sluttet å lese tegneserier. Antakelig var det blitt dyrt å kjøpe i lengden. I mange år hadde han levd sparsommelig, han hadde beskjeden trygd og måtte forsake mye.

Til middag laget han seg en pizza fra fryseren og drakk en liter cola. Musikken sto høyt på i bakgrunnen. Hver gang den stoppet opp mellom to låter, gjorde stillheten ham urolig. Etter middag satte han oppvasken inn i maskinen, tørket av benken og registrerte at søppelposen var ganske full. Å gå ut var så lite fristende at han bestemte seg for å vaske leiligheten i stedet. Det tok tid før vannet kom, lenge hørte han bare en klagende lyd fra kranen. Viktor vasket kjøkkengulvet, tørket av alle flater, skiftet vann og skrubbet hele badet. Alt i leiligheten var lite, kjøkkenet, de to soverommene, stuen og gangen, men likevel ble han sliten og satte seg på badegulvet for å hente seg inn. Han ble bevisst den sure svettelukten, trakk av seg klærne og dusjet. Etterpå tok han på rene klær fra innerst til ytterst, så over leiligheten og konkluderte med at det ikke var så ille. Hvis moren kom på besøk nå, ville hun sikkert finne feil, men hun ville ikke blitt sint. Igjen forsøkte han å ringe henne, men nå fikk han ikke engang beskjed om at det ikke var kontakt.

Først mot ettermiddagen orket han tanken på å gå ut, flere ganger stilte han seg ved døren for å lytte etter folk utenfor. Til slutt bestemte han seg, tok på seg skoene uten snøring, plukket opp de to søppelposene, sjekket igjen om han hadde nøklene med seg og åpnet døren. Korridoren var stille og tom. Da Viktor var liten, brukte de søppelsjakten ved siden av heisen, men etter at kommunen begynte med kildesortering, måtte han helt ut i bakgården. Han savnet sjakten, det var en av oppgavene hans som gutt, å gå ut med søppelet, åpne metall-luken og stappe posen inn. Han pleide å stå og lytte til posens fall de syv etasjene ned til kjelleren, hele tiden fortere, mens lyden skiftet tone og stoppet med et hardt smell som skapte et fint dobbeltekko. I likhet med moren likte ikke Viktor den trange heisen, men tanken på å gå ned seks etasjer, og opp igjen, var lite fristende. På vei ned i heisen unngikk han å se i speilene på veggen som gjentok bildet av ham i det uendelige. En gang hadde han vært noenlunde fornøyd med utseendet sitt, han var en av dem som kom seg gjennom puberteten uten altfor store komplekser, til tross for kvisene. Men etter at han ble tjukk, forandret det seg. Han greide aldri å venne seg til at ansiktet var blitt såpass rundt og at overgangen mellom hode, hals og skuldre var så uklar. Han la på seg jevnt, over hele kroppen, og så ikke for underlig ut, men vekten tok fra ham karakter. Hvis han vurderte seg selv i et stort speil, var det vanskelig å se annet enn en tjukk mann, middelaldrende før tiden. Nede vegret han seg før han fortsatte ut døren mot bakgården og bort til resirkuleringsbeholderne. Det var påfallende stille. Ingen trafikk ute på veien, ingen musikk fra leilighetene. Det nærmet seg vår, og et par vinduer hadde gliper, men ingen sto helt åpne. På vei opp igjen lagde heisen en klagende lyd og noen sekunder beveget den seg saktere, men det kunne være innbilning. Inne i leiligheten smekket han døren igjen etter seg og la seg utmattet på sofaen.

Da han våknet, var det kveld. Nettet var fortsatt nede. Han tok på seg sko, gikk ut i oppgangen, opp trappen til syvende etasje og videre opp til taket. Den siste delen var smal og bratt, han kunne se hele veien ned til kjellergulvet i åpningen mellom trappene. Et felt av det flate taket var gjerdet inn. Han befant seg åtte etasjer over gaten, og herfra lå byens tak som et fargeløst landskap i måneskinnet. Det var ingen lyder fra byen, bare vind. Over ham hang det lette skyer, men han kunne se stjernene på mesteparten av himmelen og gjenkjente flere stjernebilder, uten å huske hva de het. Et par augustnetter, for mange år siden, hadde faren og han gått opp på taket og lagt seg på plattingen. Faren kunne mange av stjernebildene, men Viktor syntes ikke de lignet på en løve, en vekt eller noe slikt, men han likte godt å ligge ved siden av faren og stirre opp på himmelen. Før han kom i tenårene, var det lett å snakke med ham, men etter det ble det tyngre. Viktor ble mer innesluttet, men det var nok faren som forandret seg mest. Lars nærmet seg femti og var skuffet. Han hadde ønsket seg hus og eget firma, men ikke oppnådd noe av det. Fortsatt jobbet han som snekker på et lokalt verksted som hovedsakelig leverte benkeplater og innebygde hyller og skap til leiligheter som hele tiden steg i pris. De endte med å kjøpe seg en større leilighet nordøst i byen, i et strøk faren aldri trivdes i, og som de solgte da han og Margrethe ble skilt. Da faren senere flyttet helt ut av byen og Viktor spurte hvorfor, svarte han med et trist smil, «for å slippe unna alle bønda».

Viktor ble stående på taket og lytte, men det var ikke noen fly over ham eller trafikk på gaten under. Han tok mot til seg og trådde over det lave gjerdet. På trygg avstand fra kanten stoppet han og kikket over på blokkene på den andre siden av den åpne plassen. I et og annet vindu kunne han skimte et svakt lys, men de fleste var mørke. Ennå kunne han ikke se tegn til mennesker.