HVEM ER JEG?

Finnes det noe verre enn selvransakelse, å stirre inn i ditt eget liv, inn i det ugjennomtrengelige sinnets ego? Å lete etter noe du ikke vet hva er.

Stille seg spørsmål av mistenksomhet, hva for en mann er jeg? I en krets av venner, alltid å være ensom, alene. Ensom, der inne i deg selv, der ingen ser. Et ansikt kan gråte, men sannheten dypt der inne er bare din egen. Alltid på søking, alltid en trang til å vite, lik en oppdagelsesreisende, en arkeolog eller astrolog. Hva er jeg for et menneske, betyr jeg noe, eller ikke? Hva rommer min skapning av evner, hva er det som stenger for et klarere syn?

Jeg kan bare stille spørsmål, fortvilede spørsmål, uten å finne et eneste svar. Er jeg blant venner, da er jeg blant dem, men allikevel ikke en av dem. Alltid viker jeg tilbake som om jeg omsluttes av en usynlig myr, et panser av ugjennomtrengelighet.

Hva er det i meg som gjør meg til en fremmed? Er det usikkerheten, min tvil på meg selv? I slike stunder søker jeg alltid hjem, lengter dit hvor jeg helt og fullt kan være meg selv. Der jeg kan sprenge panseret og la alle spørsmål forbli ubesvart fordi ikke lenger plager meg så.

Jeg er redd for hva andre tror og ser i meg selv om jeg vet at jeg har ingenting å skjule, jeg bare føler meg for verdiløs blant dem, mine venner.

Hvorfor er det slik? Hvorfor skal jeg alltid føle meg så fattig og redd i en flokk av venner? Jeg har ropt inn i meg selv gang etter gang; Gi meg trygghet og tro, selvsikkerhet og styrke, men ennå har ropet bare forstummet, uten engang et ekko av min egen stemme.

Der andre sprenger seg fram, viker jeg til side, jeg stenger ikke veien for andre. På stigen der de andre klatrer stanser jeg på det første trinn. Gå du bare forbi, kan hende kommer jeg etter, om jeg våger.

Slik er mitt liv og forbi meg går flokker av mennesker på vei mot suksess, respekt og makt. Men gå bare forbi, jeg kan vente, jeg har tid.

DET HVITE LERRET

Jeg ville så gjerne male et bilde,

ikke av trær og hus og fjell og vann,

ikke av mennesker, dyr, vold eller krig

og heller ikke av himmelens måne og stjerner.

Nei, livet ville jeg prøve å male,

det som du aldri kan se eller røre,

men som er der i alt som lever,

som ånd, som drømmer som bare DU ser.

Imot meg lyser det hvite lerret,

pensler og farger har jeg funnet fram,

nå ligger de der liksom bare og venter

på mine første, prøvende strøk.

Jeg setter en strek på den skremmende flaten,

jeg vet ikke hvorfor, det ble bare slik,

en plutselig tanke, en diffus visjon

av lys og av mørke, av håp og av lengsel.

Det er som jeg ser en usynlig verden,

en blomstereng blir et strøk av rødt.

En gammel bjerk med hengende grener

blir til en eventyrverden i grønt.

Alt skapes i tanken, som syner av skjønnhet,

en fargesprakende skjønn symfoni.

Den før så skremmende hvite flaten

blir gradvis forvandlet til blussende liv.

gjennom det hele går striper av lys,

det er håpet for livet i dager som kommer,

men under ligger et strøk av sort,

som er tvilen, de tunge og håpløse dager.

Ubevisst, skapt av et tankespinn

fylles lerretet av usynlig liv,

et liv, ikke sett med DINE øyne,

men også skapt for DIN fantasi.

Let ikke etter bjerken og blomsten.

Let ikke etter et hav og en himmel,

la bare synet hjelpe din tanke

til å forstå fantasiens rikdom.

Du og jeg har forskjellige drømmer

som vi bærer i oss igjennom vårt liv

og dypt her inne omskapes livet

til ulike farger, bak øynenes klarsyn.

Jeg våkner brått fra min tankeverden

og ser at mitt lerret er like hvitt.

i tankene malte jeg fantasiens verden,

men hånden skrev bare et fattig dikt.

Men, et dikt er også en ensom vandring,

en undring over natur og vårt liv,

men kanskje en gang kan det bli et bilde

som kan pryde min vegg, i farger.

Egil Ellingsen

Dette diktet skrev jeg til Jakob Weidemann

Inspirert av hans malerier.