Marita Meyer Osa

BAK MASKEN

Kjære leser!

Når livet er vanskelig og du bruker en maske for å skjule hvordan du har det, husk at du aldri er alene. Når du later som om alt er perfekt, samtidig som alt rakner på innsiden, husk at det finnes håp. Det virker kanskje umulig å holde ut og kjempe videre når du famler i et endeløst mørke, men det vil være verdt det til slutt. Alt vil bli bedre, selv om det også vil komme vanskelige tider der alt føles håpløst, der du fylles av skyld og skam og bare vil gi opp. Vi må hele tiden jobbe for å ha det bra. Ikke vær redd for å be om hjelp av profesjonelle når det trengs. Det viser styrke.

Jeg håper du får glede og nytte av å lese denne boken. Vi er overlevere. Vi står sammen. Vi deler byrden.

De beste ønsker,

Marita Meyer Osa

Kapittel 1 | 2005

Han tar hånden ned under dynen. Dynen beveger seg. Hvorfor gjør den det?

«Kom her», sier han.

Jeg kommer nærmere, uten å tenke over hva han vil.

«Kom nærmere. Jeg skal vise deg noe.» Han holder fortsatt på med noe under dynen.

Jeg setter meg på sengekanten.

Han løfter dynen sakte vekk med den ledige hånden.

Jeg snur meg og ser ut i rommet. Vinduene er ikke tildekket. Gardinene er dratt til siden.

«Kom her!»

Han sier det enda strengere og høyere denne gangen. Han virker oppkavet og irritert. Er det meg han er så sint på?

Jeg snur meg og ser på ham. Dynen er dratt ned til låret, og han har ikke truse på seg. Hvorfor er han naken?

Jeg prøver å ikke se, men da blir han bare enda sintere. Han tar tak i den høyre hånden min og holder meg fast med et stramt grep rundt håndleddet. Det gjør vondt.

Han drar hånden min til seg og fører den til brystet sitt. Så tvinger han meg til å stryke ham på brystet og videre nedover, over de mørke brysthårene og ned til magen. Jeg prøver å stritte imot, men jo mer jeg stritter imot, desto mer strammer han grepet rundt håndleddet.

Hånden min blir dratt lenger ned. Jeg kjenner hår, mye hår. Tykke hårstrå. Kroppen hans er varm og klam. Jeg lukker øynene og ønsker meg vekk. Til et hvilket som helst annet sted.

Jeg åpner øynene igjen, men er fortsatt i sengen til bestefar. Han har lagt hånden min rundt noe – noe rundt, langt, skrukkete og mykt. Jeg kjenner en tung og klam lukt, nesten som svette, men annerledes enn noe jeg har luktet før.

Jeg trekker hånden raskt til meg og håper han slipper taket. Til slutt klarer jeg det. Da tar han tak i hodet mitt med begge hendene og trekker meg ned til underlivet sitt. Lukten blir sterkere. Mye sterkere. Nå skjønner jeg hvor den kommer fra.

Jeg er på vei til skolen. Det begynner å bli lysere ute, og temperaturen er behagelig. Andre barn er også på vei til skolen. Noen sitter i busskuret og venter, mens andre rusler nedover veien. Av og til møter jeg noen fra klassen og går sammen med dem, men i dag er det ingen kjente å se. Jeg har gått litt tidligere enn jeg pleier, for det ble nesten ingen søvn i natt. Jeg klarte ikke å slutte å tenke på det som skjedde i går. Mamma og pappa vet ingenting om det. Jeg vet ikke om jeg kommer til å si noe heller.

Jeg går i mine egne tanker det siste strekket og prøver å forstå. Jeg vet ikke hva jeg føler. Ikke glede, ikke sorg. Jeg føler meg bare rar.

Skoleplassen er tom og stille. Jeg fortsetter til klasserommet. Jeg er den første som kommer. Jakken henger jeg opp på knaggen som er merket med navnet mitt, og gymbagen legger jeg på hyllen over. Det er sånn vi har fått beskjed om at det skal være.

Ti minutter senere kommer de andre i klassen. Vi starter med norsk. Jeg sitter bakerst i klasserommet og tegner i kladdeboken og følger lite med på det læreren sier.

Friminutt. De andre løper ut, men jeg blir sittende. Læreren kommer bort til meg uten at jeg får det med meg.

«Marita, timen er ferdig. Det er friminutt nå.»

Ordene er vennlige, men de virker som en anklage.

Jeg rydder sammen tingene mine og går ut. Noen spiller basketball, andre hopper strikk. Jeg vil bare være for meg selv. Jeg går inn i den lille skogen bak sykkelskuret. Der er det ingen andre. Jeg setter meg ned på en stor stein og kikker på bilene som kjører på hovedveien.

Følelsene sniker seg innpå meg, som om selve skogen er hjemsøkt. Frykt. Avsky. Skam. Skyld. Tristhet. Er det jeg som har forårsaket hendelsen med bestefar?

En femteklassing kommer løpende opp i skogen.

Hun smiler og spør meg hva jeg sitter der for.

«Ikke noe spesielt.»

Hun løper tilbake. Noen gutter jager etter henne.

De smiler og ler, løper og leker. Alt virker så fjernt for meg. Er det bare jeg som har det sånn? Hvorfor gjør han dette mot meg? Gjør han det med andre? Er det min skyld? Er det min skyld? Det må være min skyld.

Følelsene blir sterkere. Løper ut av kontroll. Jeg vil bare grine, men prøver å ta meg sammen. Ingen må se at jeg er lei meg. Da må jeg forklare hvorfor, og det kan jeg ikke. Jeg vet ikke helt hvorfor selv.

Uten at jeg har merket det, sitter jeg nå og skraper knokene mot steinen jeg sitter på. Det begynner å blø. Etter hvert kommer svien. Jeg studerer hånden. Børster vekk litt jord og rusk.

Såret svir. Det kjennes deilig. Tankene ledes bort fra det som gjør vondt inni meg til det som er vondt utenpå. Jeg dytter bort i såret med pekefingeren. Det svir mer. Jeg dytter hardere.

Jeg vil at det skal svi mer og tenker på andre ting jeg kan bruke. Jeg ser meg rundt. Hva kan jeg skade meg selv med? Så kommer jeg på hårnålen. Jeg trekker i det halvlange håret, løsner nålen og legger den i håndflaten. Et par brune hårstrå sitter fast i den. Jeg åpner hårnålen og fjerner plastbelegget. Under er det en skarp kant.

Skoleklokken ringer. Jeg gjemmer hårnålen i genserlommen og skynder meg til timen. Jeg må ikke bli for sen.

Læreren får klassen til å roe seg. Han underviser på tavlen og gir oss etter hvert noen matteoppgaver. Tallene flyter utover papiret. Jeg har aldri vært glad i matematikk, og akkurat nå virker tallene ekstra fiendtlige. Heldigvis ser ingen på meg der jeg sitter bakerst i klasserommet.

Jeg kjenner på nålen jeg har gjemt i genseren. Trangen er stor til å ta den opp og skrape meg. Til slutt klarer jeg ikke å la være. Jeg tar den frem uten at noen ser det og gjemmer den under pulten. Så drar jeg opp ermet og begynner å skrape forsiktig på oversiden av håndleddet. En befriende følelse strømmer gjennom kroppen. Det dunker i håndleddet. Smerten er deilig å føle på.

Jeg stopper for å sjekke om jeg blør. Jeg vil ikke plutselig sitte der med blod på klærne.

Jeg skraper meg under hele mattetimen, i friminuttene og resten av skoledagen.

Så skal vi ha gym. Jeg står i garderoben og skifter da jeg oppdager såret på håndleddet. Blodet strømmer til ansiktet, og jeg snur meg mot veggen for at ingen skal se hvor rød jeg er i fjeset. Hva skal jeg gjøre? Jeg graver desperat i sekken og gymbagen for å finne noe jeg kan dekke såret med. Etter mye leting finner jeg et svettearmbånd som jeg brukte i forrige gymtime og har glemt å ta ut av bagen. Det dekker såret akkurat. Pulsen begynne å senke seg. Jeg later som ingenting og trekker på meg en rosa t-skjorte og en svart shorts.

I gymtimen blir det klammere og klammere under svettebåndet. Det gnikker ubehagelig mot såret. Jeg puster lettet ut når gymlæreren blåser i fløyten og avslutter timen. Men en ny utfordring møter meg i jentegarderoben. Jeg må jo dusje! Skal jeg ta av båndet og lyve når de andre spør og graver, eller skal jeg dusje med det og bli spurt om hvorfor jeg ikke tar det av?

Jeg velger ingen av delene. Jeg forteller de andre at jeg har glemt håndkleet og skal dusje hjemme. Det kommer ingen spørsmål, og jeg går hjem uten at noen merker hva jeg har gjort.

Jeg må gjøre det jeg kan for å holde dette hemmelig. Ingen må få vite noe. Ingen må få vite hva som har skjedd. Bestefar har sagt at ingen vil tro meg hvis jeg sier det til noen og at de vil kalle meg en løgner. Ingen vil høre på en liten jente.