Løfter

Kaja Nylund

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0315-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personene i Rebekka:

Rebekka

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer, død

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, gift med Othelius Vangen

Benjamin, Alvildes sønn

Tobias, Rebekkas ektemann

Olette, Tobias’ fosterdatter

Nilmer, Rebekkas og Tobias’ fostersønn

Elise Tobine, Rebekkas og Tobias’ datter

Nils Elias, Rebekkas og Tobias’ sønn, død

Baksa, den hvite reven

Leonard, Rebekkas onkel

Jonita Krane, gift med Leonard

Oskar, dreng på Elveløkken

Randi, Sigmunds kjæreste, taus på Elveløkken

Sigmund, Tobias’ lillebror og gårdsgutt på Elveløkken

Almar Solthun, vær- og gårdeier

Fru Oda, Almars hustru

Olav, Almars sønn

Caspara, gift med Olav

Alma og Oda, Olavs og Casparas døtre

Lotte, Almars datter

Gjermund Løvaasen, Ørsnes’ prest, gift med Lotte

Gamle-Henrik, far til Almar og Alstrup, tidligere væreier

Solfrid, fintaus på Solthun

Finn, gårdsgutt, gift med Solfrid, død

Anne og Bjørn, Solfrids og Finns barn

Arnhild, kokke på Solthun

Amalie, grovtaus, gift med Jarle

Jarle, gårdsgutt, gift med Amalie

Jendina, Jarles og Amalies datter

Sofie, fintaus på Solthun

Ivar, husmannsgutt og Rebekkas tidligere forlovede, død

Edvart og Gerda, Ivars foreldre

Daniel, Ivars bror

Selma, Lottes kusine

Othelius Vangen, fyrvokter på Sagøya, gift med Alvilde

Emma, Silje, Bergljot og Betti, herr Vangens døtre

Oliver, herr Vangens sønn

Anne-Marta, ansatt på krambua, gift med Anton fra vertshuset

Harald, Anne-Martas og Antons sønn

Birgit, Rebekkas venninne, gift med Hans Sæthre

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Teodor, Hans’ sønn

Severin, Hans’ og Birgits sønn

Nils smed, Tobias’ og Birgits far

Arne Jørgensen, lensmann

Igor Albertsen, doktor

Esther, jordmor

Odd og Torbjørg, søsken og pleiebarn på Solthun

Amalie, Tobias’ mor

Kristian, Tobias’ bror

Lovise, Tobias’ søster

Leander Hope, lensmannens tidligere sekretær

Svenn Telle, doktor i Kabelvaag

Hermine og Nanna, fintauser på prestegården

Dina, ungjente fra Ørsvaag

David Hartmann, ny lærer på Ørsnes

Einar Ingvaldsen, gårdsdreng på Elveløkken, avskjediget

Sakkeus Aanestad, hjelpelærer

Ella Angell, lærerinne

Gilbert og Conrad Nilsen, slekt av Elias Nilsen

Slik sluttet forrige bok:

– Så la mæ få se. Det var nesten ikke pust igjen i Rebekka da hun strakte frem hendene mot plaggene som nå ble løftet ut av striesekken.

Plaggene var ennå våte, og det var som de isnet under fingertuppene da hun strøk dem over skjorten som lå øverst. – Ja, æ … kjenn di igjen.

1

Elveløkken, april 1885

– Så du drar kjensel på dæm? Lensmannen bøyde hodet da alvoret grep ham, mens onkelens øyne videt seg ut i forskrekkelse.

– Men kjære vene … E du sekker? Rebekka, sei du at … Onkelen var grøtete i stemmen.

Rebekka strøk tommelen over noen knudrete sting i den våte skjorten. Det var sting hun selv hadde sydd.

– Ja, svarte hun. – Men di her klean e ikkje Tobias sine. Det her telhør han Einar, slåttekaren vi måtte avskjedige i fjor. Du har hørt om han. Hun hevet blikket og så på lensmannen. – Han hadde skjorta på sæ da han kom. Æ måtte sy nån sting da han fikk ei lita flenge i den.

– Så det e ikkje Gabrielsen si?

– Nei, det e ikkje hannes klea, det her. Rebekka ga fra seg plaggene. Det var en lettelse å slippe grepet om den tunge, våte børen.

– E du heilt sekker?

– Ja, svarte Rebekka fast. – Di klean telhør han Einar. Æ huska det også før … Hun tidde. Orket ikke å fortelle at han hadde hatt på seg den samme skjorten idet han la seg over henne og presset henne ned på sengen inne i drengestua. Det var slikt som lensmannen ikke behøvde å vite. Ikke onkelen heller, for den saks skyld.

Og nå var han død. Einar Ingvaldsen. Ja, hvis det nå hadde vært hans riktige navn.

Lensmann Jørgensen gjorde et lett nikk med hodet, og den unge mannen som var med ham, la klærne tilbake i sekken.

– Da får dåkker ha oss unnskyldt, og takk før hjelpa. Det e godt å få bekrefta kæm mannen som e funnet, e før nån.

– Ja, så fremt han ikkje har bytta klea med nån, skjøt Rebekka inn. – Så e det han Einar. Det e i hvert fall heilt sekkert.

– Håret hannes var mørkt, men det var vått, sa Jørgensen. – Han var sterk i kroppen og ung. Hadde et arr på skuldra, fikk æ vette.

Rebekka ristet beklagende på hodet. – Nåkka arr kjenn æ ikkje tel, men det andre kan stæm bra.

– Nuvel, da skal det i hvert fall protokollføres. Det blir vel ikkje enkelt å finn etterlatte, men … di meld nok fra, di som måtte ha nån å savn.

– Nei, når han har arbeidd under falskt navn omkring, så sei det sæ sjøl, mente onkelen.

– Vi skal hold utkikk etter nytt om han Gabrielsen, sa lensmannen. – Vi håpa sjølsagt at han kjæm tel rette igjen, og at det heile beror på en misførståelse.

– Det gjør det heilt sekkert, svarte Rebekka og forsøkte å lyde ubekymret. Hun visste at hun hadde kavet seg mer opp enn hun egentlig behøvde, men nå som det alt var tidlig ettermiddag, skulle han ha vært tilbake. Både lensmannen og medhjelperen hilste til luen før de gikk.

– Æ trudd et øyeblikk at det var Tobias sina klea di kom med, sa onkelen. – Herregud! Han la hendene mot kinnene sine og pustet tungt.

– Det frøkta æ også at det var. Lensmannen kan ikkje ha sett kroppen, før trur du ikkje at han ville ha kjent igjen han Tobias? spurte hun.

– Det e ikkje godt å vette, Rebekka, før æ veit ikkje kordan man ser ut etter å ha li i havet, eller kor lenge Einar lå før han vart funnet. Og håret tel han Tobias blir nokså mørkt når det e vått. Men æ betvila at lensmannen så den døde. Han fikk klean i hende og reist hit før at han vesst at vi savna han Tobias sia vi var innom i morges.

– Ja, det tenker æ også. Æ skulle vel ha spurt, men så var det så mye ainna å tenk på akkurat da.

Rebekka sank ned på trappen. Hun klemte hendene mot brystet og så på onkelen. Hva i himmelens navn kunne ha skjedd? Hvorfor var Einar funnet død i havet, mens Tobias var forsvunnet?

Leonard fikk Rebekka med seg inn på kjøkkenet, og der satte hun seg ned ved langbenken. Ungene satt på skuvsengen med skremte blikk. Ingen av dem sa noe. Hvor mye kunne de ha hørt gjennom døren?

– Drekk det her, ba Randi og skjøv en kaffekopp inn mellom hendene hennes.

– Vi skal finn han, lovte onkelen fra døråpningen, men øynene hans var fulle av uro.

– Hva er det som hender, mor? Olette klarte ikke å tie lenger og satte blikket i Rebekka.

– Æ veit ikkje ka som skjer, Olette, svarte Rebekka. Hun drakk opp kaffen uten å tenke over at hun gjorde det.

– Det e i ferd med å bli ettermiddag, Rebekka. Æ skal få samla nåkka kara sånn at vi får tatt en runde omkring her. Vi e nødt tel å gjør nåkka, fortsatte Leonard.

– Ja, nikket hun. – Og æ vil vær med på det, før æ klar ikkje å sett her uten … Hun tidde.

– Jeg vil også være med, mor, sa Olette med store øyne. – Må vi lete etter far? Stemmen skalv lett, og Rebekka lukket øynene.

– Nei, dåkker skal bli her.

– Men … Olette begynte protesten, men ble avbrutt.

– Dåkker må vær her i tilfelle han kjæm heim mens vi e ute. Nån må ta imot han. Ikkje sant? Rebekka reiste seg og strøk Olette over kinnet. – Det må bli han Nilmer og dæ.

– Ja vel.

Nilmer reiste seg og ble stående taus bak Olette.

– Kjæm han ikkje?

– Jo, det e klart han gjør det, vi skal bære …

– Noe har hendt ham! Olettes stemme steg. – Jeg vet det godt, mor! Du tror at vi ikke skjønner det, men det gjør vi!

– Vi veit ikkje ka som har skjedd. Mest sannsynlig e alt i orden, og han Tobias kjæm med ei førklaring på koffør han har blitt hefta.

– Lensmannen var her! Han kommer ikke for ingenting.

– Det var før at di hadde funnet en mann i havet.

– Som ikke var far, men jeg hørte deg, fortsatte hun og tenkte ikke over at hun tilsto å ha lyttet. – Det var Einar!

– Ja, sukket Rebekka og gikk ut i hallen. Olette fulgte etter henne.

– Vær så snill, mor! Vi kan få Daniel med oss, så finner han ham sikkert! Daniel ser.

– Han ser ikkje alt, Olette, og vi skal ikkje plag dæm med det her. Det e sekkert bære æ som tar på vei, og …

– Det tror du ikke på selv engang, freste Olette med gråt i stemmen. – Nå er du bare så dum!

– Olette! Rebekka satte blikket i henne. – Vi skal ikkje tru nåkka vi ikkje veit, og dåkker skal hold dåkker her. Både han Nilmer og du. Pass på ho Elise, og så får dåkker ta imot han Tobias om han kjæm mens vi e ute.

– Kommer han, vil han passere dere, kom det fra Olette, og Rebekka innså at hun kunne ha rett. Men det var bare så fremt han ikke kom gående fra Kabelvaag. Hvis det var noe galt med båten, kunne det jo tenkes at han ville gå hjem.

– Kanskje, sukket hun. – Vi veit ikkje nåkka som helst, men vi skal leit.

– Æ får kom mæ av gårde, sa Leonard fra døråpningen til kjøkkenet. – Vil du slå følge med oss? Han Sigmund og han Oskar blir med mæ, og så går vi innom prestegården og Solthun før å hør om nån fleire blir med.

– Gå bære, dåkker. Æ kjæm etter. Æ skal over tel Sagøya og snakk med ho mamma og han Othelius. Det kan vær at di har sett nåkka.

Olette og Nilmer ble stående tilbake mens engstelsen lyste av dem. Det gjorde vondt å se dem slik. Jonita kom i det samme bort, og lovte Rebekka å avlede ungene så godt det lot seg gjøre. Da Rebekka også forlot gården, hørte hun Elise sette i et illsint hyl.

Hun nådde igjen onkelen og de andre da hun kom til prestegården. Gjermund hadde kledd på seg, og Rebekka ble glad da hun skjønte at han også ville være med og lete.

Vårdagen kjentes mild da de fortsatte nedover Ørsnesstranda. I fjæra hørte hun tjelden. Alt omkring henne bar løfter om nytt liv. Samtidig føltes det helt uvirkelig å måtte lete etter Tobias – han som var hennes klippe.

Men det hadde svartnet for ham i møtet med Einar. Tanken ga henne ikke fred, for nå var Einar funnet død i sjøen.

På Solthun ble både Gamle-Henrik og Almar forskrekket. Almar fikk Jarle og de andre drengene med seg også. Rebekka selv gikk ned til Pettervika. Der fikk hun vinket over til Sagøya slik at moren kunne ro over den vesle biten og hente henne.

– Hvorfor er det så mange her? Alvilde nikket mot fjæra nedenfor krambua, hvor flere båter var i ferd med å settes på vannet.

– Di … Rebekka måtte svelge, for synet av onkelen og de andre fylte henne med alvor. – Di skal leit etter han Tobias. Han har ikkje kommet heim. Han reist inn tel Kabelvaag i går morges.

– Men i himmelens navn, utbrøt moren forferdet.

– Æ har overlatt ongan tel ho Randi og ho Jonita, før æ klart ikkje å sett hjemme og vent. Ho Olette, spesielt, var ikkje blid, men æ sa at ho måtte vær der, før kanskje kom han. Det kan jo tenkes at han har vært nødt tel å gå fra Kabelvaag.

Alvilde så lenge på henne, og Rebekka forsto hva hun tenkte: at hvis Tobias hadde vært nødt til å ta landeveien fatt, skulle han ha vært kommet til rette nå.

– Nåkka må ha skjedd, æ førstår bære ikkje ka. Dessuten e det meir … Meir som æ ikkje begrip mæ på!

De la til på Sagøya, og Rebekka klatret opp trinnene til hun sto støtt på den oppmurte steinbrygga, mens moren fortøyde båten.

– Kom, vi setter oss der borte på muren. Du får fortelle meg hva det er som skjer.

– Han Tobias skulle tel Kabelvaag i nån ærenda i går morges, sa Rebekka da de satte seg på muren. – Han skulle ikkje bli lenge og heller ikkje overnatt. Ikkje så fremt ikkje nåkka kom på, men det sa han mest før at æ ikkje skulle bekymmer mæ. Det var ingen grunn tel at han ikkje skulle kom telbake i går ut på dagen. Så æ venta i heile går, og i morges reist han onkel og han Sigmund inn tel Kabelvaag uten resultat … Tida gikk, di kom telbake, men så kom lensmannen. Nån feskera hadde funnet en død mann i havet. Han kom opp med garnan. Klean hadde di med sæ tel oss, og æ … kjent di igjen.

– Men dere leter etter Tobias ennå? Moren blunket forvirret.

– Ja, det var Einar sine klea. Rebekka fortalte hva som siden hadde skjedd. Om frykten hun hadde gått med etter funnet. – Da han Tobias kom hjem fra fesket, førtalt han mæ en kveld at han hadde møtt han Einar. Han hadde blitt terga tel det svartna før han, og han sa tel mæ at han slo tel han. Slo og gikk. Så skjønt æ at han ikkje ville snakk meir om det.

– Jeg prøver å følge tankene dine, men … Hva mener du egentlig? Alvilde trakk sjalet tettere sammen om skuldrene, som om hun brått frøs.

– Æ e redd før at di kan ha støtt på kværandre igjen. At også han Tobias ligg på havets bunn. Stemmen hennes brast, og hun bøyde nakken. – Æ e så redd før det, mamma! Nu begynn det å bli seint på dagen, og æ veit ikkje mi arme råd.

– Det må da være en forklaring på dette … De reiste seg begge to, og Rebekka klatret opp på steinmuren. Der ble hun stående og speide utover Vestfjorden, før hun så snudde seg slik at hun fikk overblikk over Ørsvaagen.

– Det e ingen å se, ingen andre enn di som leita …

Hva hadde egentlig skjedd mellom Tobias og Einar? Lensmannen hadde ikke sagt noe om hvor lenge den døde hadde ligget i sjøen, og hun hadde ikke kommet på å spørre. Tankene hadde klarnet litt etter at hun skjønte hvem det var sine klær hun fikk i hendene, men nå var det i ferd med å tetne til igjen.

– Nei, og vi har som sagt ikke sett ham. Verken i går eller i dag. Nå har jeg ikke vært ute hele tiden, så … Nei, det er ikke godt å si. Det er jo rart at båten ikke er funnet, hvis Leonard var i Kabelvaag i morges? Moren satte seg tankefull på steinmuren igjen.

– Nei, der var det ikkje nåkka, og fleire har allerede leita, svarte Rebekka nedslått. Hun klamret seg til tanken på at alt ville ordne seg, slik at ikke panikken skulle få feste grepet om henne. – Vi burde ha funnet båten i det minste, så fremt den ikkje har gått ned …

– Nei, huff, det kan vi ikke tro! Alvilde skuttet seg. – Jeg skulle ønske at jeg kunne hjelpe.

– Har dåkker ikkje sett han, e det ikkje meir å gjør. Æ ville bære hør mæ før, men nu får æ kom mæ hjemover. Det nøtta ikkje å gå rundt her omkring og vas. Det e nok av holma og skjær, og før alt æ veit, har han kommet tel rette mens æ e her. Det kan jo vær at han har gått fra Kabelvaag. Finn vi han ikkje i løpet av dagen, må det vel … soknes.

– Ka dåkker speida etter? Silje kom bort til dem og smilte nysgjerrig. Rebekka sto fremdeles på muren, selv om moren hadde satt seg igjen.

– Vi ser etter Tobias.

– Han Tobias? Silje ble stående litt, men så lyste hun opp. – Æ så han. Herlighet, æ så han jo!