Øystein Antonsen

Familiens ære

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0320-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Olsen, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Nora, tjenestepike, død

Åse, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Slik sluttet forrige bok:

Ektemannen smilte. – Ta det med ro, fru Frost. Kapteinen slipper oss om bord straks. Vi får en egen salong mens vi venter.

Inger nikket og ga ham et raskt kyss på kinnet. – Så vidunderlig at du fikk ordnet det. Jeg hadde ikke holdt ut å stå her i denne rå luften.

Victor Frost humret. – Du blir tidsnok lei av lugaren. Det tar tolv dager å komme seg til Norge.

– Men da har vi i hvert fall noe tid på oss så du får lært deg litt norsk.

Han ristet muntert på hodet. – Well … Forhåpentligvis kan de også amerikansk dit vi skal.

– Det kommer nok til å gå bra, svarte hun lett, mens tankene gikk til alle der hjemme. Var alle ved god helse, eller hadde kanskje noen gått bort? Hun ante ikke, og det verste var at tanken slettes ikke gjorde henne trist eller spent. Hun savnet ikke familien. Ikke egentlig. Det var ikke derfor hun vendte nesen hjemover – for å treffe familien igjen. Det skyldtes helt andre årsaker at hun nå skulle hjem til gamlelandet igjen.

KAPITTEL 1

Ellinor våknet til lukten av nykokt kaffe. Hun gløttet opp og fikk øye på skjærsliperen, som hadde laget et lite bål. Han hadde stukket en kjepp i bakken som kaffekjelen hang på. Hun slo ullpleddet til side og strakk seg.

– Vil du ha en kopp kaffe? spurte skjærsliperen.

– Gjerne, svarte Ellinor og kom seg på beina. Ullpleddet hadde gjort nytten, og da hun til slutt hadde sovnet, hadde hun sovet godt uten å fryse. Hun brettet pleddet fint sammen og rakte det til skjærsliperen. – Takk for lånet.

– Ingen årsak. Har du sovet godt?

– Ikke så verst, svarte hun.

– Det var litt hardt i løa nå, mumlet skjærsliperen.

Ellinor lot blikket gli over gården uteløa tilhørte. Disig morgenluft lå som et tåkete slør over bakken og skapte en trolsk stemning. Det var for tidlig til at solen tittet frem fra de høye åsene. Ellinor kunne høre at det rautet fra fjøset.

– Har du overnattet her før? spurte hun.

– Ja, flere ganger. Bonden er grei. Det hender at jeg sliper redskapen hans.

Ellinor hørte kaffen koke opp.

– Sånn, sa skjærsliperen. – Nå skal det bli kaffe på oss. Han skjenket i en kopp, og rakte den til henne.

– Tusen takk, mumlet hun og blåste på den varme kaffen.

Han åpnet ryggsekken og tok opp to kavringer. – Vær så god, sa han og rakte henne den ene.

– Takk.

– Ja, du er vel sikkert ikke vant til å spise slik mat, men sjømennene lever mer eller mindre på disse, forklarte han.

Ellinor lo. Kavringene var akkurat som de som ble laget i skipshandelen. Hun tenkte tilbake på seilasen over havet, på Knud, og det at hun var på vei til ham nå. Tanken gjorde henne glad. Hun tok en bit av kavringen som om hun aldri hadde spist noe annet.

Skjærsliperen stirret overrasket på henne. – Liker du den?

– Ja visst, svarte hun. – Jeg seilte over Atlanteren i fjor. Da måtte jeg spise slike kavringer støtt. Vi kaller dem knallerter. Med litt sirup blir dette det reneste festmåltidet. Det var en aldri så liten overdrivelse, men det var sant at hun ikke gjorde noe av å spise kavringer.

Skjærsliperen kikket mistenksomt på henne. – Nå tøyser du med meg?

– Nei, det gjør jeg ikke. Boren min lå syk med gulfeber i Brasil, og jeg dro dit for å hjelpe ham.

– Fikk du lov til det av faren din?

– Nei, jeg snek meg med som blindpassasjer, svarte hun.

Skjærsliperen lo høyt. – Du er visst ikke som andre overklassejenter, du, sa han og tok en bit av sin egen kavring. – Det er ikke rart faren din passer godt på deg nå. Hva sier moren din til dette, da?

– Hun døde da jeg var liten.

– Beklager, sa han. – Det var leit å høre.

Ellinor bare nikket og smilte trist.

De spiste i stillhet en stund. – Er faren din skipper?

– Nei, reder.

– Ja, det sa du jo. Beklager, det hender at jeg er litt glemsom av meg.

– Lydersen-rederiet … Har du aldri hørt om det?

– Nei, dessverre, men så har jeg heller aldri vært på øyene der ute, så det er kanskje ikke noe rart i det.

Kona på gården kom ut for å melke kuene, og det var tydelig at hun gjenkjente Benjamin, for hun hevet armen til en kort hilsen før hun forsvant inn i fjøset.

Skjærsliperen drakk opp kaffen og strakk seg. – Det er vel på tide å komme seg videre, så er vi på jernverket ved ettermiddagstider.

Ellinor reiste seg også. Hun ville slå følge med skjærsliperen til jernverket, og han var bare glad for reisefølget.

– Kan du gå ned til bekken og hente litt vann, så vi får slukket bålet? spurte han.

– Ja visst. Ellinor skottet rundt seg. – Hva skal jeg bære vannet i?

– Det ligger en gryte i sekken. Bare bruk den.

Ellinor fant gryta og gikk ned til den lille bekken. Vannet sildret sakte. Når hun la seg på kne og fylte gryta, rømte flere vannløpere sin vei. Ellinor ble alltid imponert over de tynne insektene med de lange beina som kunne gå på vannet. Hun ble oppmerksom på en bevegelse foran seg, og smilte da hun fikk øye på en katt som lusket seg frem i det høye gresset.

– Pus, pus, pus, lokket hun, men katten bare kastet et kjapt blikk på henne, før den var borte i alt gresset.

Ellinor gikk tilbake og ga gryta til skjærsliperen, som slo vannet på det lille bålet. Det freste, og Ellinor stoppet opp et øyeblikk. Et ubehagelig minne om en tilsvarende lyd fra den store skutebrannen dukket opp, og hun grøsset.

Skjærsliperen pakket sammen gryta og kaffekjelen, og sparket ut de siste glørne, så det ikke var noen fare for at det kunne utvikle seg til en brann.

– Sånn, sa han fornøyd og tok på seg ryggsekken. – Da er vi klare til å gå, er vi ikke?

– Jo. Hun stirret på skjærsliperen. – Du må bare si ifra om det er noe jeg kan bære for deg.

– Ikke tenk på det, svarte han. – Jeg er vant til å gå slik. Det er ikke tungt i det hele tatt.

Da de kom ut på veien, kikket Ellinor seg engstelig rundt i begge retninger. – Tror du de leter etter meg? spurte hun.

– Jeg vet ikke, men det skader ikke å være litt forsiktig. Kommer det en skysskjerre, kan du jo bare gjemme deg.

Det var ikke stort til trafikk på veien så tidlig om morgenen. En postkjerre passerte hurtig, det var alt. På høyre side av veien gikk et stryk. Ellinor skottet på det viltre vannet, som kruset og bølget seg. Her var det sannelig mer strøm enn ved den dorske bekken ved løa, tenkte hun.

Etter en stund hørte hun lyden fra et fossefall. Hun gikk bort fra veien og kikket på vannmassene som buldret av sted mot jernverket. Ikke langt fra fossen lå det en gård. Bonden selv holdt på langs marken. Ellinor la merke til at han glodde fælt på henne, og hun kjente at hun ble irritert. Var de ikke vant til å se kvinnfolk her! Hun fortsatte fremover uten å verdige ham et blikk, men de kom ikke så langt før bonden tok dem igjen.

– God formiddag! ropte han.

Benjamin hilste tilbake.

– Er det ikke Ben skjærsliper? sa han og kom bort til dem. Bonden lot blikket gli over henne og stoppet ved ansiktet. Ellinor vred seg under blikket hans. Hun likte det ikke.

– Jo, mumlet Benjamin. De hadde tydeligvis truffet hverandre før.

– Hvor er dere på vei?

– Jernverket, svarte Benjamin.

– Jeg har et økseblad … og muligens en ljå som jeg vil at du skal se på.

Skjærsliperen nikket kort. – Det kan jeg vel alltids …

– Godt, godt. Bonden stirret på Ellinor. – Og hvem er så dette fagre vesenet? Har du fått deg en … kompanjong?

Skjærsliperen ristet på hodet. – Nei, dette er kusinen min, Emerald.

– Å, jaså. Bonden nikket kort. – Hyggelig å hilse på deg. Hvilke … tjenester tilbyr så du?

Ellinor møtte bondens blikk, usikker på hva han mente, men før hun fikk tenkt ut et svar, var Benjamin der. – Hun er på vei til jernverket sammen med meg. Hun skal begynne i tjeneste på en gård der.

Bonden nikket og smilte kort. – Bli med meg. Jeg skal vise deg øksa og ljåen.

De fulgte etter ham til låven. I en innhegning gikk noen kuer, og fra et hønsehus lød det ilter kakling. – Bare vent her imens, sa bonden og skyndte seg bort til våningshuset.

Ellinor så på ham. – Emerald?

– Jeg måtte jo finne på noe, svarte han.

– Men Emerald, da … og så en tjenestepike … Hun lo høyt, men til sin overraskelse virket Benjamin utilpass. – Er det noe galt? spurte hun.

– Jeg er ikke sikker, mumlet han.

– Sikker på hva da? Ellinor forsto ikke hva han mente.

– Bonden her har aldri bedt meg om hjelp før. I fjor tilbydde jeg tjenestene mine, men da fikk jeg til svar at han ikke hadde råd til den slags. Han har alltid vært en surpomp. Jeg forstår ikke hvorfor han er så ivrig nå?

– Kanskje han har fått bedre råd, foreslo Ellinor.

– Ja, kanskje …

Det gikk ikke mer enn et par minutter så kom bonden tilbake. – Beklager, mumlet han. – Jeg måtte bare … ordne noe. Skal vi se … der nede ligger redskapsskjulet. Bli med meg, så kan du se hva som behøver å slipes.

Benjamin snudde seg mot Ellinor. – Bare vent her imens.

Ellinor nikket. Nå ble hun også skeptisk. Det var flere ting som ikke stemte. Bonden var blid, men pleide ifølge Benjamin å være det motsatte. Det var tydelig at han heller ikke hadde oversikt over hva som skulle slipes, og så beklaget han seg overfor dem, en vandrer og en tjenestepike … Jo, her var det noe som ikke stemte!

Hun lot blikket gli over gården. Hun kunne fortsatt høre buldringen fra fossefallet. Det lød nesten som sjøen som slo mot skutesiden under stormen over Atlanterhavet. Plutselig fikk hun øye på en ung mann på en hest som galopperte av gårde fra gården. Hun fulgte ham med blikket. Mannen red ut på veien, og satte kursen mot Uberg. Det var der hun og Benjamin hadde kommet fra.

Han red fort, som om han hadde dårlig tid. Bonden og Benjamin kom tilbake med både øks og ljå.

– Henter du meg så fort du er ferdig? sa bonden og nikket til Benjamin.

– Ja visst.

– Bare pass på at du gjør en ordentlig jobb, sa bonden formanende. – Bruk den tiden du behøver!

Ellinor kunne se at Benjamin fikk et irritert drag rundt munnen. – Selvfølgelig, svarte han kort, før han gikk i gang.

Bonden kastet et langt blikk etter Ellinor, før han gikk inn i våningshuset. Benjamin stilte seg bak trillebåren, men før han gikk i gang med slipingen, kremtet Ellinor og møtte blikket hans. – Jeg liker ikke dette her, sa hun. – Det er noe mistenkelig med den bonden.

Benjamin nikket ettertenksomt. – Jeg er enig. Tror du han kjente deg igjen?

Ellinor ristet på hodet. – Nei, jeg har aldri sett ham før.

– Men kan det hende at han vet hvem du er?

– Jeg vet ikke, svarte Ellinor. – Men hvilken rolle spiller det?

Benjamin trakk på skuldrene. – Jeg skal gjøre meg ferdig så fort jeg kan, så vi kan komme oss videre. Han fylte vann i beholderen under slipesteinen, la øksebladet mot steinen og trampet anordningen i gang med foten. Ellinor fant den ensformige skrapelyden ubehagelig, og gikk ned mot våningshuset. Hele tiden hadde hun denne underlige følelsen i kroppen av at noe var galt, men hva? Bonden hadde ikke kommet ut igjen. Kanskje han spiste eller drakk kaffe.

Et av vinduene sto på klem, og da Ellinor nærmet seg, hørte hun stemmer. Hun holdt pusten. Det var bonden … og sannsynligvis kona. Ellinor listet seg helt inntil vinduet og bøyde seg ned.

– Er du sikker på at det er henne? spurte en kvinnestemme.

– Ja, svarte bonden. – Skysskarene fortalte meg hvordan hun så ut.

Det ble stille i noen sekunder. – Men belønning … tror du virkelig at du får det?

– Ja, den ene skysskaren nevnte det i går kveld. De var veldig innstilt på å finne den jenta. Hun er visstnok datteren til en rik skipsreder.

– Men tror du skyss-karene klarer å komme seg hit før de drar videre?

– Jeg håper det. Ola er rask på hesteryggen. Det tar ikke lang tid før han når skyss-stasjonen.

– Kanskje vi skal servere dem litt småkaker og en kopp kaffe, foreslo kvinnen. – Ja, de takker helt sikkert ikke nei til det, og da blir de værende her lenger.

– Det var en god idé, svarte bonden.

De fortsatte å prate, men Ellinor hadde hørt nok. Hun skyndte seg tilbake til Benjamin. – De vet hvem jeg er, sa hun.

Benjamin stoppet slipehjulet og så på henne. – Hva sa du?

– De vet hvem jeg er, gjentok hun. – Bonden sendte av gårde en rytter til skyss-stasjonen. De har tydeligvis utlovet en belønning for meg.

Benjamin ristet på hodet. – Herregud, er det sant?

– Ja, jeg hørte at de snakket om det.

– Da er det best at vi kommer oss videre med en gang, sa Benjamin.

Ellinor kjente et stikk av dårlig samvittighet. – Men hva med jobben du gjør? Du vil vel ha betalt for den?

Skjærsliperen trakk på skuldrene. – Det kan så være, men jeg vil ikke at de karene skal få tak i deg heller. Jeg klarer meg i alle tilfeller.

Ellinor smilte. – Takk, sa hun. – Tusen takk. Du er snill.

Skjærsliperen smilte til henne. – Jeg fortalte deg jo at jeg ikke kan fordra at noen skal bestemme over andre. Vi får skynde oss før bonden kommer ut igjen. Han satte øksa og ljåen fra seg, hev på seg sekken og grep trillebøren. – Vi kan ikke ta veien. Da ser bonden oss.

Ellinor skottet rundt seg. – Hvordan skal du ellers klare å få slipesteinen med deg?

Han trakk på skuldrene. – Vi går over jordet, og fortsetter inn i skogen. Det er nokså flatt. Jeg tror det skal gå.

– La meg ta sekken, ba Ellinor. – Da blir det i hvert fall litt lettere for deg.

Benjamin nikket og ga henne sekken. Den var tung, og Ellinor svaiet, men hun ville ikke gi sekken tilbake, og smilte til skjærsliperen. – Kom igjen …

De skyndte seg over jordet, men det var et godt stykke til skogholtet. Ellinor kastet engstelige blikk opp mot huset, og plutselig hørte de et utrop. De var oppdaget!

Benjamin formelig løp over jordet med den tungen trillebøren. Ellinor klarte så vidt å holde følge med sekken på ryggen. Milde himmel, så sterk han var, tenkte hun.

– Stopp! ropte bonden, men ingen av dem hadde planer om å høre på ham.

De nærmet seg skogen. Ellinor lurte på hvordan det ville gå med trillebøren der inne, men det fikk hun tidsnok vite.

– Kom tilbake! ropte bonden. – Jobben er ikke gjort!

Ellinor skottet bort på skjærsliperen. Til sin overraskelse klukklo han, der han løp så svetten rant. Så var de endelig fremme. Benjamin satte fra seg trillebøren og tørket svetten av pannen.

– Hvorfor ler du? spurte Ellinor.

– Hørte du ikke bonden? Kom tilbake, jobben er ikke gjort. Benjamin etterlignet bondens stemme, og Ellinor måtte le litt, hun også, men så ble hun alvorlig. – Tror du han kommer etter oss?

Benjamin ristet på hodet. – Nei, han vet at han ikke klarer å holde oss igjen begge to, men nå vet han hvor vi gikk, så når skysskarene kommer tilbake, tar de oss fort igjen, og det er adskillig raskere å ta seg frem på hesteryggen enn til fots med alt dette utstyret.

Ellinor nikket. – Hva skal vi gjøre?

Benjamin la ansiktet i alvorlige, tenksomme folder. – Noe de ikke forventer.

Ellinor forsto ikke hva han mente.

– Jeg vet om en liten gård ikke så langt herfra hvor vi kan holde oss skjult til kvelden. Så fortsetter vi mot jernverket når det er blitt mørkt. Hva sier du?

Ellinor tenkte på alternativene. Det måtte være fru Thrane som hadde utlovet en belønning på vegne av faren hennes, for hun kunne umulig ha rukket å kontakte ham på den korte tiden. Ellinor syntes det var merkelig, men kanskje fru Thrane var redd for skipsrederens reaksjon på at hun hadde røpet formålet med turen, og samtidig ikke passet godt nok på Ellinor. Hun visste ikke, men det måtte nesten være slik. Hvorfor ville ellers skysskarene ta seg bryet med å lete etter henne? Nå hadde jo Ellinor selv sett at fru Thrane og eieren av skyss-stasjonen hadde sittet og drukket og kost seg riktig så mye. Kanskje også skysseieren var redd for en mulig reaksjon fra faren hennes. Ellinor kom i hvert fall ikke på noen annen løsning. Hun møtte skjærsliperens blikk. – Vi gjør som du sier.

Det var strevsomt å gå i skogen med den tunge trillebåren. Ellinor fikk dårlig samvittighet når hun så hvordan Benjamin slet seg frem, men det var ingenting hun kunne gjøre med det. Hun hadde så vidt klart å løfte trillebåren, langt mindre trille den gjennom skogen slik. Hver gang de støtte på hindringer i terrenget, måtte de ta en liten omvei, og Ellinor syntes at det gikk fryktelig seint, men skjærsliperen virket ikke som han bekymret seg. Han bare fortsatte ufortrødent videre.

Endelig var de ute av skogen, og nå gikk det litt fortere. De fortsatte over en liten slette, før de tok inn på en smal og bratt vei. – Gården ligger på toppen av denne bakken, sa han. – Det er bare en liten gård, men for at han ikke skal bli mistenksom, tror jeg vi må finne på noe …

– Ja vel …

Benjamin nikket. – Ja, siden vi skal holde oss i skjul her resten av dagen, må vi lure ham. Ta av deg sekken.

Ellinor gjorde som han sa, og til sin overraskelse dro han opp flere klesplagg, et gammelt teppe og et tørkle.

– Vi lager en ball av dette, mumlet han og presset klærne sammen. – Legg dette under kjolen din så det ser ut som om du er med barn.

– Hva for noe?

– Legg det over magen så det ser ut som om du er med barn.

– Ja vel … Etter å ha fått klesplaggene på plass dro hun på smilebåndet. – Det ser ikke særlig troverdig ut, sa hun.

– Kanskje ikke, men når du får teppet rundt deg, kommer ingen til å se det.

– Og tørkleet?

– Surr det rundt hodet så det ser ut som et skaut. Slik, ja … Benjamin smilte bredt. – Du skulle sett deg selv nå!

Ellinor lot blikket gli nedover seg selv. Hun lignet en fantekone.

– Da går vi det siste stykket, sa Benjamin. – Bare husk å gjemme deg mest mulig bort, og la meg stå for snakkingen.

– Ja vel, svarte Ellinor.

Da de kom opp bakken, så hun straks at gården så forfallen ut. Malingen flasset av våningshuset i store lag, og flere steder var plankene morkne.

– Er det ingen her? spurte hun.

– Jo da, men bonden selv er gammel og skral, og sønnene … Benjamin slo ut med hendene. – De gjør ikke mer enn de må, og begge er glade i sterke drikker. Vi får banke på og se om de åpner.

Det var faren som åpnet. Ellinor hadde aldri sett en så krokrygget mann, og det var så vidt han klarte å feste blikket på dem. – Jeg har ingen jobb til deg, skjærsliper, sa han.

– Det er ikke derfor jeg er her, sa Benjamin og pekte på Ellinor. – Som du kan se, er kona mi med barn. Hun er sliten, og vi skulle gjerne hatt et sted å hvile.

– Jaså, mumlet den gamle bonden. – Jeg visste ikke at du hadde ei kone.

– Men det har jeg altså, og hvis hun kunne få slappe av i låven noen timer, hadde vi satt pris på det. Han tok opp et par kroner fra lomma og rakte dem til bonden, som grabbet pengene til seg.

– Det er i orden. Jeg liker ikke å ha fremmedfolk på eiendommen, men siden hun er med barn, skal dere få lov til å være på låven, men ingen stjeling. Da sender jeg sønnene mine på dere!

– Vi skal ikke stjele noe, lovet Benjamin.

Bonden nikket kort og pekte på låven. – Vær så god …

– Takk, sa Benjamin. Ellinor nøyde seg med å neie.

Da de var inne på låven, måtte Ellinor flire. – Skal si at du er oppfinnsom, sa hun.

Skjærsliperen trakk på skuldrene. – Man lærer et og annet triks når man er ute på veien støtt. Jeg tviler på at det kommer noen og ser etter oss her.

– Hvor lenge skal vi bli her?

– Til det blir mørkt.

– Så da skal vi altså gå om natten?

– Ja. Vi sover nå, og går når det er mørkt. Vi kommer til å være ved jernverket i morgen tidlig. Deretter kan du fortsette til Tvedestrand på egen hånd.

Ellinor gledet seg ikke til de skulle skille lag, men skjærsliperen skulle ikke lenger enn til jernverket. Hun lukket øynene og tenkte på Knud.