Øystein Antonsen

Den fremmede

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0321-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Olsen, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Nora, tjenestepike, død

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Elena Engene, tidligere lærerinne på privatskolen, død

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Borgfrid Johannessen, Noras mor

Slik sluttet forrige bok:

Jo, hun kunne virkelig trenge et nytt tjenerskap rundt seg.

Ikke ante hun hva hun hadde i matkjelleren heller. Når hadde det blitt handlet sist? Det måtte være over en måned siden. Heldigvis hadde Severine besørget at hun hadde det viktigste, men hun kunne ikke forvente at datteren skulle ha kontroll over Maries husholdning. Hun lukket øynene et øyeblikk. Tankene gikk til Åse. Hun savnet den gamle husholdersken, på tross av den litt såre avskjeden deres, men når tankene gikk til Nora, var det så vidt hun klarte å holde tårene tilbake. Hun tok med seg den lunkne kaffen og slo den ut på blomsterbedet. I det samme fikk hun øye på Severine og Nikoline, men datteren og barnebarnet var ikke alene. Da de kom nærmere og hun fikk øye på hvem som var sammen med dem, kunne hun ikke tro sine egne øyne.

KAPITTEL 1

– Borgfrid Johannessen! Hva gjør du her? Marie stirret uforstående på Noras mor, den tidligere vaskekona.

Severine kremtet. – Fru Johannessen er her for å forhøre seg om stillingen som husholderske.

Marie ble helt taus. Nå forstod hun ingenting. Fru Johannessen var sint på henne. Ja, hun var sint på hele Olsen-familien. Hun bebreidet dem for det som hadde skjedd med Nora. Og det var ikke rart. Clemet Olsen hadde drept datteren hennes, den stakkars tjenestepiken.

Marie hadde deltatt i begravelsen, men hun var blitt møtt av en utgave av fru Johannessen hun aldri tidligere hadde sett. Hun husket fortsatt sinnet og fortvilelsen hennes fra begravelsen. Og stemmen … ordene som nærmest jaget Marie av gårde. Jeg vil at du skal gå. Du har ødelagt nok for denne familien …

Men nå stod altså fru Johannessen her foran henne, og …

– Ønsker du å jobbe her? spurte Marie full av undring.

Borgfrid trådte frem og neide fort. – Ja, fru Olsen. Jeg mener at jeg kan utføre jobben som husholderske slik du ønsker. Din datter har fortalt meg hvordan du foretrekker å ha det. Jeg synes det høres bra ut, og jeg er vant til å ta i et tak.

– Ja, men det vet jeg da, utbrøt Marie. – Jeg er bare så overrasket over at du vil jobbe her. For meg … Etter alt det som har skjedd. Jeg er redd jeg ikke forstår.

Borgfrid smilte svakt. – Jeg har tenkt litt, begynte hun. – Det er klart at det som har skjedd, ikke er din skyld. Jeg forstår det. Og ingenting kan få Nora tilbake igjen. Jeg bebreidet deg for det som skjedde med henne, men da du plutselig kom med skjøtet på tomta, og forærte alt til oss … Det er den mest sjenerøse handlingen jeg har vært vitne til. Jeg tror ikke du er klar over hvilken byrde som har blitt løftet av skuldrene mine. Jeg var forberedt på å gå fra alt sammen. Hadde til og med begynt å pakke, men så hjalp du oss slik. Det er jeg evig takknemlig for.

Marie kremtet. – Det er hyggelig å høre, men det er langt fra å være takknemlig til å ville begynne å arbeide for meg.

– Kanskje dere skulle gå inn og prate litt, mor, foreslo Severine. – Fru Johannessen har aldri sett huset innvendig.

Marie nikket. – Selvfølgelig. Hun gjorde en bydende gest mot huset. – Kom.

Borgfrid la fra seg kåpen i gangen, og fulgte etter Marie inn i dagligstua. De satte seg ned ved eikebordet, og Marie så på henne. – Jeg trenger en ny husholderske eller en tjenestepike. Jeg tror ikke jeg behøver begge deler lenger, siden jeg er alene her mesteparten av tiden.

Borgfrid kikket seg rundt, som om hun vurderte det fruen hadde sagt om at det ville holde med en tjener innendørs, men hun bare nikket. – Jeg tror ikke jeg kommer til å ha noen problemer med å skjøtte arbeidsoppgavene her. Som du vet har jeg vasket hus de siste årene, frue, og det er et tungt yrke både for rygg og skuldre.

– Det kommer nok til å bli en hel del vasking her også, sa Marie.

Borgfrid nikket. – Det er jeg sikker på skal gå bra.

– Hva med de vaskejobbene du har? spurte Marie. – Og hva med huset i Kalvøysund? Som min husholderske må du belage deg på å bo her mesteparten av tiden.

– Ja, frue. Det forstår jeg. Vaskejobbene kommer jeg selvsagt til å si fra meg, og når det gjelder familiens hus … Hun dro sårt på smilebåndet. – Det er bare meg og Syver igjen nå. Jeg vil at han skal overta huset, og finne seg en dugende kone som han kan skape seg et hjem sammen med. Det er ikke lett å kunne forsørge en familie når man bare er losgutt, men Syver er flink. Jeg håper at han kan avansere og bli en fullverdig los om noen år. Nå kan han få overta huset, og slipper å betale i dyre dommer for å bygge eller kjøpe et nytt. Huset trenger ikke meg der. Jeg har gjort mitt. Nå er det Syver som må skape seg sin egen familie, få barnelatteren tilbake i veggene. Fylle huset med glede. Alt det er lettere uten å ha sin gamle mor hengende rundt der.

Marie tenkte på sitt eget store hus, hvor det bare var hun selv som bodde. Hun forsto godt hva fru Johannessen mente, men var hun den rette til å skjøtte jobben som husholderske? Datteren hadde i hvert fall gjort en utmerket jobb, og Marie trengte virkelig noen som kunne ta seg av alt her i huset. Hun hadde ingen andre kandidater til jobben akkurat nå, og Marie kjente jo tross alt Johannessen-familien godt. De var kjent for å være hardtarbeidende og flinke. Isak hadde virkelig verdsatt fru Johannessens ektemann, en tapper los som hadde omkommet på sjøen.

Marie smilte. – Dette kom virkelig brått på.

– Ja, det forstår jeg.

Marie nikket stille for seg selv. Jo, hun trengte virkelig et menneske som kunne ta seg av alt det praktiske fremover. Hun hadde ikke engang oversikt over husholdningen, og visste ikke hvor mye mel, sukker eller kaffe hun hadde i huset. Ikke hadde det blitt bakt brød her siden Åse sluttet heller, og Marie kunne ikke forvente at Severine eller Nikoline skulle komme og ta seg av alt det praktiske hver dag. Thanas var riktignok her, men han var ikke vant til husarbeid. Hans arbeidsoppgaver befant seg utenfor husets fire vegger. Stakkars gutt, han hadde vært en skygge av seg selv etter at Nora døde. Marie smilte vemodig. – Når kan du begynne, fru Johannessen?

*

– Hvem var egentlig den kvinnen? spurte Knud.

Ellinor og Knud stod på dekket av Lyngør og stirret utover havna. Hun snudde seg mot ham. – Det var Inger Olsen, Georgs søster. Hun rømte til Amerika for over fem år siden. Ingen har sett henne siden, men nå er hun plutselig her. Ellinor ristet fortumlet på hodet. – Jeg lurer virkelig på hva Søren kommer til å si.

– Broren din? Hva mener du?

– Det var meningen at han og Inger skulle gifte seg.

– Å! Knud nikket.

De stod en stund i stillhet og kikket tilbake mot byen som forsvant bak dem. – Hun kunne kanskje hjelpe til med å skaffe deg en jobb, sa Ellinor.

– Er det sant?

– Det var i hvert fall det hun sa. Ektemannen hennes er en amerikansk forretningsmann. Hun snakket om at han skulle investere på øyene, og da kan det hende han skal ansette noen. Hun lovte å sende et telegram.

– Sa du at du …

– Bodde på Lyngør? Ellinor smilte. – Ja visst. Jeg fortalte at jeg bodde hos dere, så det blir nok ikke noe problem, men jeg vet jo ikke om det bare var noe hun sa, eller om hun faktisk kan hjelpe deg.

Knud smilte. – Vi får håpe at vi hører fra dem, da.

Ellinor nikket.

– Sa hun noe om hva ektemannen hadde tenkt å investere i?

– Nei, det nevnte hun ikke.

Knud trakk på skuldrene. – Ja ja. Han kjøper sikkert en skute eller to, tror du ikke? Eller kanskje en stålseiler.

– Nei, det tror jeg ikke. Inger var interessert i å høre hvordan det gikk på øyene, og ble veldig overrasket over at ingen hadde satset på dampskip enda.

– Tror du de kommer til å kjøpe et dampskip? Knud gjorde store øyne. – Da må denne amerikaneren virkelig ha mange penger.

– Ja, ikke vet jeg, mumlet Ellinor og hutret litt. Det blåste friskt utpå sjøen. Knud så det og nikket mot salongen. – Skal vi gå inn og sette oss?

Ellinor tenkte på Inger, som ikke visste noe som helst om det som hadde skjedd på øyene etter at hun dro. Det var merkelig at hun ikke var mer spent. Dessuten var det rart at Inger ikke hadde vært hjemme ennå, siden hun tydeligvis hadde vært en stund i byen. Nei, Inger var virkelig en gåte, tenkte Ellinor. Hun hadde riktignok også selv stukket av, men det var likevel noe annet. Hun hadde gjort det for broren sin, og de hadde hele tiden vært i telegrafisk forbindelse med faren. Inger visste jo ingenting. Ikke engang at faren hennes var død. Heller ikke noe om Clemet. Ellinor var usikker på om hun burde ha sagt noe om Clemet, men det var for sent å angre nå. Hun hadde tross alt bare fortalt det lille hun hadde hørt.

Det merkeligste var at Inger knapt hadde reagert på de grusomme opplysningene. Kanskje hun hadde blitt altfor sjokkert, og klart å stålsette seg for ikke å begynne å gråte foran Ellinor. Ja, det var nok slik det måtte være. Det var klart at hun ikke ville vise følelsene sine foran Ellinor, som hun ikke hadde sett på lenge, og som hun strengt tatt heller ikke kjente. Den gangen hun stakk av til Amerika, var ikke Ellinor engang konfirmert.

– Så tankefull du er, sa Knud.

Hun smilte fraværende. – Jeg bare tenker på Inger. Det var så rart å se henne igjen. Jeg var sikker på at hun og broren min skulle gifte seg, men så forsvant hun. Vi fikk alle høre at hun dro til Amerika, men ingen av oss visste hvorfor hun reiste.

– Kanskje for å slippe å gifte seg, foreslo Knud, men Ellinor ristet på hodet. – Jeg tror ikke det var derfor. Hun trakk på skuldrene. – Nei, jeg vet ikke hvorfor hun dro, men hun visste i hvert fall ingenting om hvordan det gikk her hjemme nå, og det synes jeg er rart. Det er jo tross alt familien hennes. Synes ikke du også at det er litt merkelig?

Knud nikket ettertenksomt. – Jo, det er kanskje det.