Øystein Antonsen

I fortrolighet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0322-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Etterkommere og ansatte

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Victor Frost, Ingers ektemann

Slik sluttet forrige bok:

– Bare gjør som jeg sier! Louises stemme var skarp, og Christen klappet munnen igjen. Forhåpentligvis gjorde han som hun sa, og tenkte på Oliver.

– Oliver Larsen, sa hun høyt og tydelig igjen.

– Vær så snill og svar oss. Er du her? Vi vil så gjerne høre om du er her. Det hvilte en underlig stillhet over stua, men Louise var sikker på at de ikke var alene. Det var noe her sammen med dem. Det formelig prikket i fingertuppene, og hun kjente nesten ikke Christens hånd som lå oppå hennes.

– Oliver … svar meg …

I det samme gjorde markøren et lite rykk under fingrene deres, og Christen rev til seg hånden så fort at han nesten slo til henne. Hun så på ham.

– Hva er det, Christen? Han var likblek, og pulsen slo så hardt at hun kunne se det. Han svarte ikke.

Hun la merke til at hårene på armene hans hadde reist seg.

– Hva er det, Christen? gjentok hun.

KAPITTEL 1

Marie stirret på kvinnen som akkurat hadde kommet ned landgangen. – Inger! Er det virkelig deg? Hun tok et skritt mot det nyankomne paret.

Kvinnen med den hvite hatten kikket opp, og da øynene deres møttes, var Marie sikker. Det gikk rundt for henne. Det var Inger. Hennes egen datter. Hun kunne ikke forstå hvordan det var mulig. Inger hadde vært borte så lenge at Marie hadde gitt opp håpet om noensinne å se henne igjen. Og nå stod hun her på brygga. Bare noen få meter fra henne. Marie måtte ta et skritt til siden, og hun så etter noe å støtte seg mot.

– Marie! Salve hadde sett at hun holdt på å falle, og var straks på pletten og hjalp henne.

– Jeg må sette meg litt, sa Marie lavt.

Salve hjalp henne med å sette seg ned på brygga. Marie var helt satt ut. Hun holdt Salve forsiktig i jakkeermet. – Se! Det er Inger, mumlet hun.

Salve kikket forfjamset opp på kvinnen, som holdt et godt tak rundt armen til mannen hun kom sammen med. Et lite smil kruset seg på leppene hennes. – Mor … herr Andersen …

Marie kikket opp mot himmelen et øyeblikk. Det var en strålende dag. Solen skinte ned på dem fra en nesten skyfri himmel. Hun fikk øye på en stor fugl som kretset rundt på himmelen i lange, dovne sirkler.

– Se, Salve, sa hun og pekte.

– Det er en hauk, mumlet han kort.

– Det er en budbringer mellom verdener. Marie husket ikke i farten hvor hun hadde lest det om hauken, men det var i en eller annen mytologisk tekst. Det var merkelig at denne hauken skulle dukke opp her akkurat nå, tenkte hun. Inger hadde befunnet seg i en annen verden, adskilt fra Maries, men nå stod hun her på brygga sammen med henne. Det var uforståelig. Ja, nesten et mirakel.

– Mor, går det bra med deg?

Stemmen fortonet seg så fremmed for Marie. Hun stirret opp på datteren, som stod der sammen med amerikaneren som om ingenting hadde skjedd. – Inger … kjære Inger, hva gjør du her? Jeg mener, hvordan? Jeg forstår ingenting?

– Jeg og ektemannen min, Victor Frost, har kjøpt dette huset av deg, og nå flytter vi inn.

Hjalmar Evensen hadde fått med seg at Marie hadde satt seg ned på brygga, og nå kom han ut av butikken. – Fru Olsen, hva er det som skjer? Trenger du en doktor?

Marie skottet opp på kjøpmannen og ristet på hodet. – Nei, jeg trenger ingen doktor. Det går helt fint med meg nå. Jeg ble bare så svimmel.

– Ja vel. Hjalmar nikket. – Jeg så hva som skjedde, fra vinduet, og ble engstelig. Han kikket opp og glippet overrasket med øynene. – Inger Olsen, utbrøt han overrasket. – Er det virkelig deg?

– Ja, det er meg, svarte hun og håndhilste kort på kjøpmannen.

Hjalmar så på amerikaneren. – Og du er …

– Victor Frost, sa amerikaneren og grep kjøpmannens neve.

Marie kremtet og kom seg på beina. Hun tok et par skritt mot Inger og strakte ut armene. Hun så at datteren stivnet et øyeblikk, men så lot hun seg omfavne. Marie snufset, og selv om hun prøvde, klarte hun ikke å holde tilbake tårene. – Det er så godt å se deg, Inger. Jeg trodde du var død, men jeg visste det jo ikke, og …

Inger klappet moren forsiktig på ryggen, og frigjorde seg. – Du må hilse på ektemannen min, Victor Frost.

Marie håndhilste på amerikaneren. Han tok av seg bowlerhatten og bukket. – Det gleder meg å hilse på deg, fru Olsen, sa han.

– I like måte, sa Marie overrasket. Ektemannen min. Milde himmel, Inger hadde giftet seg mens hun var i Amerika. Det var ikke til å tro.

Salve kom frem og håndhilste på både Inger og amerikaneren. Hjalmar kremtet, og nikket til Marie. – Da går jeg tilbake til butikken. Ja, jeg skal ikke stå her og oppholde dere. Dere har sikkert mye å snakke om.

Marie smilte kort til ham. Hun hadde samlet seg, og så på Inger og ektemannen. Det første hun bet seg merke i, var hvordan Inger hadde forandret seg. Hun var den samme, men likevel ikke. Marie lukket øynene et øyeblikk, og tenkte på den unge kvinnen som hadde rømt. Når hun nå så på den flotte kvinnen som stod foran henne, måtte hun svelge. Det hadde gått så mange år. Hun tenkte på alt hun hadde gått glipp av. Dernest kikket hun på amerikaneren. Han var adskillig eldre enn Inger. Det var det ingen tvil om, men han var en høyreist og kjekk mann. Solbrun. Ansiktet var preget av markante trekk. Han var nok en bestemt mann, slo det henne. Klærne han gikk i – ja, som de begge gikk i – så dyre ut. Marie husket samtalen hun hadde hatt med Hjalmar Evensen om den rike amerikaneren som hadde begynt å investere på øyene. Hun måtte riste på hodet. Datteren hadde dratt til Amerika med to tomme hender, men altså kommet tilbake med en rik ektemann.

– Når kom du hjem, Inger?

– Vi dro fra Amerika i mai.

Marie kikket overrasket på henne. – Tar reisen så lang tid?

– Nei, de siste ukene har vi bodd i byen.

Marie ble enda mer overrasket. – I byen? Mener du her i byen?

– Vi har bodd på hotell Schnurbusch, nikket Inger.

Marie svelget. – Nå er jeg redd jeg ikke forstår, kjære Inger. Hvorfor har du ikke tatt kontakt før? Jeg har jo ikke hørt fra deg på over fem år. Herregud, jeg har vært så redd for deg! Forstår du ikke det? Til sin overraskelse kunne hun ikke spore noen tegn til reaksjon i datterens ansikt.

– Forstår du fortsatt ikke hvorfor jeg dro, mor?

Marie ristet på hodet. – Det har skjedd mye her det siste året. Din far har gått bort, og Clemet … Marie lukket øynene et øyeblikk. – Clemet har rømt. Han har begått de frykteligste handlinger … Jeg orker ikke å snakke om det.

Inger møtte blikket hennes. – Jeg vet hva som har skjedd, mor. Husker du at du ikke trodde på meg da jeg for lenge siden fortalte deg alt det om Clemet?

– Hvordan skulle jeg kunne tro på noe slikt, Inger? Jeg har fortsatt vanskelig for å ta innover meg det Clemet gjorde. Var det på grunn av ham at du stakk av?

Inger fnyste. – Det var mange grunner til at jeg dro til Amerika. Clemet var én av dem. Han var farlig. Jeg fortalte deg jo hva jeg så, og hva jeg trodde, men du ville ikke høre på meg, og far ga meg bare pryl når jeg hevet stemmen. Han ville ikke høre noe nedsettende om sønnene sine. Hva med Georg? Hvor er han?

– Han er på sjøen. Han har blitt skipper på sin første skute.

Inger nikket. – Det er godt, så slipper jeg vel å se ham på en stund.

Marie var forferdet. – Jeg forstår ikke hvordan du kan si noe sånt?

– Og jeg forstår ikke hvordan du kan forsvare ham, og late som om alt det han gjorde, ikke skjedde. Det var akkurat slik du forsvarte Clemet også. Du bare lukket øynene og godtok det, mens alt jeg gjorde og sa, var galt.

– Din løgnaktige jente, hveste Marie.

– Det er ikke løgn, og det vet du.

– Jeg har aldri oversett deg, sa Marie. – Du hadde en fin oppvekst. Vi var kanskje strenge mot deg, men det var vi mot dere alle fire. Jeg vil ikke stå her og høre på anklagene dine. Det passer seg ikke, ikke nå som …

– Ektemannen min og herr Andersen er her og hører på, fullførte Inger, og festet blikket på Salve. – Jeg forstår ikke hvordan du alltid har klart å være så lojal. Inger slo ut med hendene. – Du har kanskje ikke noe valg siden du er gift med søsteren min.

Salve strøk seg over den kraftige barten og møtte den yngste Olsen-datterens blikk. – Ingen av oss kunne vite noe om det Clemet drev med, og hva angår Georg, har han aldri brutt loven. Hvis du virkelig visste hva halvbroren din drev med, hvorfor gikk du da ikke til lensmannen?

– Jeg hadde ingen bevis, svarte Inger kort. – Dessuten ba far og mor meg om å holde alle mistankene for meg selv. Ikke kom her og si at du ikke vet hvordan vi hadde det. Ingenting negativt om noen i familien måtte komme ut. Alt måtte hele tiden være perfekt utad. Vi er jo øyas mektigste familie.

Marie kjente at hun var i ferd med å miste tålmodigheten. Visst var hun glad for å se datteren igjen, men det hadde gått så lang tid. Marie hadde vært sint og skuffet i så mange år nå. Hun hadde aldri forstått seg på Inger. Hun kunne være søt og snill, men også egenrådig og litt av en bedreviter. Hun hadde aldri helt funnet sin plass i familien, og da Marie og Isak trodde de hadde funnet løsningen ved å la henne gifte seg med Søren Lydersen, hadde hun rømt. Hun møtte datterens blikk. – Jeg vet ikke hva jeg skal svare deg, eller hva jeg skal si deg. Jeg er glad for å se deg, og jeg beklager at du har følt det på den måten du nå sier. Hadde jeg bare visst det, skulle jeg ha prøvd å hjelpe deg, men jeg visste ikke at du slet sånn.

– Slet? Jeg var redd, mor. Redd og lei av å aldri bli trodd. Clemet og Georg kunne gjøre hva de ville, mens jeg og Severine knapt fikk lov til noe som helst.

– Det er forskjell på menn og kvinner, sa Marie. – Det vet du også. Jeg regner ikke med at det er annerledes i Amerika.

– Nei, men i Amerika er det heller ikke lov til å forgripe seg på tjenestepiker. Jeg bodde hjemme, mor. Jeg var knapt konfirmert, og så hvordan Clemet holdt på, og Georg … Han så opp til halvbroren, og … ingen stanset dem. Hvorfor gjorde du ingenting?

Marie snurpet munnen sammen. – Det var ikke alt jeg heller fikk med meg.

Inger ristet på hodet. – Du må jo ha sett hvordan de holdt på. Det gikk til og med rykter om familien vår på øyene.

Marie grep Salve i armen. – Dette kan jeg ikke stå og høre på, mumlet hun. – Hadde jeg visst dette, hadde jeg ikke solgt huset til dere. Komme her med alle disse anklagene. Hun ristet på hodet og skulle til å gå, men Inger kremtet. – Du glemte nøkkelen.

Marie stanset og tok nøkkelen opp av kåpelommen. – Se her, Salve! Gi den til henne.

Salve tok nøkkelen og ga den videre til Inger uten et ord.