Øystein Antonsen

Uroens tid

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0323-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Borgfrid, husholderske

Lydersen dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Victor Frost, Ingers ektemann

Slik sluttet forrige bok:

– Ellie … Det var Knud. Han vinket henne til seg.

Herregud, var han alvorlig skadet? Hun bøyde seg ned mot ham. – Hva er det?

– Skuta, nesten hvisket han. – Det er ingen som styrer skuta …

Ellinor skottet opp på matrosen og andrestyrmannen, som begge så vettskremte ut på grunn av alt oppstyret. – En av dere må ta roret! ropte hun.

– Roret, ja … Matrosen snudde seg og skulle til å løpe akter, da det plutselig rykket til i skuta. Det knaket i skroget, og Ellinor og mannskapet ble kastet fremover idet skuta bremset opp, til den brått stod helt stille.

KAPITTEL 1

– Bestemor!

Marie falt. Hun hørte nesten ikke Nikolines fortvilede rop. Hun rakk knapt å tenke noe før hun lå skamslått i bunnen av trappa.

Nikoline og husholdersken var hos henne på et øyeblikk. – Bestemor, bestemor!

Marie lå på siden. Hun tok seg til pannen med den ene hånden. Den andre armen lå i klemme mellom kroppen og trappa. Hun ble fuktig på fingertuppene, og glippet med øynene. Blod.

– Milde himmel! Hva var det som skjedde, fru Olsen? Husholdersken satte seg på kne ved siden av henne.

– Jeg snublet i teppet, svarte hun og stønnet høyt av smerte. Halebeinet hadde fått hard medfart, og den ene ankelen gjorde fryktelig vondt.

– Har du brukket noe, bestemor? spurte Nikoline.

– Jeg … jeg vet ikke, men det gjør veldig vondt.

– Vi må prøve å få deg opp i senga, sa husholdersken.

Marie svarte ikke. Hun prøvde å sette seg opp, men klarte det ikke på grunn av smertene.

– Du må ha slått deg kraftig, sa Nikoline. – Skal vi tilkalle doktor Andersen?

– Jeg vet ikke, svarte Marie. – Jeg tror det er best å gjøre som Borgfrid sier. Først må jeg komme meg opp i senga.

– Vi skal hjelpe deg, sa Nikoline.

Marie nikket kort uten å si noe mer.

Det var ingen enkel sak å få Marie opp, for hver minste bevegelse var smertefull.

– Hvor gjør det mest vondt? spurte Nikoline.

– Ankelen og ryggen, svarte Marie.

Nikoline og husholdersken stilte seg på hver sin side av Marie, tok tak i skulderen og overarmen hennes, og støttet henne opp.

– Dere må være forsiktige, sa Marie engstelig.

– Vi er så forsiktige vi kan, frue, sa Borgfrid og prøvde å smile beroligende, men Marie forsto at husholdersken var urolig.

– Sånn, sa Nikoline, da de hadde fått henne opp. – Klarer du å hjelpe til å gå selv?

Selv om både barnebarnet og husholdersken hjalp henne med å stå oppreist, skalv Marie av påkjenningen. Det gjorde fryktelig vondt å bare stå slik, og da hun prøvde å legge tyngden på det høyre beinet, skar hun en grimase av smerte. Hun ristet på hodet. – Jeg klarer ikke å stå på det ene beinet, svarte hun. – Ankelen er så vond. Jeg må ha forstuet eller brukket den i fallet. Det dunker i den, og det føles veldig varmt.

– Det kjennes slik ut fordi du har slått den, sa Borgfrid. – Når vi har fått deg opp i senga, blir det lettere å se på skadene.

– Jeg må bare sette meg ned litt først, sa Marie og klynket av smertene. De hjalp henne ned igjen, men hun klarte ikke riktig å sitte heller, så vondt som det gjorde, og hun måtte nærmest legge seg ned på siden. Hun skottet opp på barnebarnet, som hadde tårer i øynene. – Ikke gråt, Nikoline. Det kommer til å gå bra med meg. Marie slapp pusten tungt ut. Hun var helt ør. Hun hadde bare lyst til å bli kvitt alle smertene, og tenkte på flasken med opiumdråper på soveværelset. Hun kunne nesten kjenne flasketuten mot leppene allerede, men først måtte hun komme seg opp trappene og inn på soveværelset. Det kjentes ut som om det kom til å bli lettere sagt enn gjort.

– Ja vel, mumlet hun etter en liten pustepause. – Jeg får gjøre et nytt forsøk på å komme meg opp i senga. Hjelper dere meg?

Nikoline og husholdersken grep henne forsiktig, men bestemt i hver side, og holdt henne oppe så hun ikke falt.

– Det nytter ikke. Jeg klarer ikke å sette det ene beinet ned, sa Marie fortvilet.

– Vi skal holde deg oppe så du ikke faller, sa Nikoline. – Først må vi snu oss så vi kan gå opp trappene.

Marie bet tennene sammen. – Jeg vet ikke om jeg klarer det.

– Jo da, det klarer du, frue, sa husholdersken bestemt. – Kom igjen, nå!

Marie prøvde å hjelpe til så godt hun kunne, men forsto at det var barnebarnet og husholdersken som holdt henne oppreist. De nærmest bar henne opp trappene, og da de var på toppen, hamret hjertet hardt i brystet. – Jeg må ha en liten pause, ba hun.

De ble stående i toppen av trappa en liten stund. Marie måtte få igjen pusten. Hele kroppen verket. Hun ristet på hodet. Kunne ikke forstå hvordan hun hadde klart å ramle ned der. Hun hadde gått den trappa tusenvis av ganger. Hun var irritert på seg selv, og samtidig engstelig for hvor kraftig hun hadde slått seg. Hadde hun brukket noe? Det var ikke godt å vite. Hun fikk bare håpe det beste. Doktoren måtte nok få sett på henne. Det var det tryggeste, men nå måtte hun aller først se å få kommet seg inn på soveværelset og opp i senga.

– Er du klar, bestemor? spurte Nikoline.

– Ja, svarte hun og rettet seg litt opp. – Jeg er klar.

Da Marie endelig fikk øye på senga, var det omtrent som en hildring. Bare litt til nå, tenkte hun, bare litt til.

Så fort hun sank ned på senga, kjente hun den første lettelsen slå innover seg. – Skal jeg få Thanas til å hente doktoren? spurte husholdersken.

– Ja, svarte Nikoline. – Gjør det, jeg blir her imens.

Husholdersken skyndte seg ut uten et ord. Nikoline hjalp Marie bedre til rette i senga.

– Nikoline … Marie vinket barnebarnet nærmere. Det gjorde vondt å snakke nå. Bare hun ikke hadde skadet seg innvortes.

– Hva er det, bestemor?

– Jeg trenger noe mot smertene. Åpne nattbordskuffen min, er du snill. Det ligger en flaske med opiumsdråper der.

Nikoline gjorde som hun sa. – Var ikke denne bestefars? spurte hun.

Marie nikket.

– Er du sikker på at du ikke vil vente til doktoren kommer, så kan han avgjøre hva du skal ha?

– Nei, jeg behøver dråpene nå, Nikoline. Doktoren kommer garantert til å gi meg mer medisin når han kommer.

– Ja vel, sa Nikoline. – Jeg skal bare finne en skje.

– Jeg tror det ligger en skje i skuffen. Hun hørte barnebarnet lete, og like etter kom hun bort med skjeen og flasken. – Du må nok sette deg litt opp, sa hun.

Marie prøvde å sette seg opp, men hver eneste bevegelse sendte smertestøt gjennom hele kroppen hennes. – Jeg klarer det ikke, stønnet hun. – Det gjør så vondt. Jeg tror du må støtte meg.

– Jeg skal prøve, sa Nikoline. Hun helte noen dråper i skjeen, satte fra seg flasken og la den ledige hånden bak nakken hennes og løftet hodet hennes forsiktig opp.

Marie drakk dråpene, før hun la hodet tilbake på puta. – Takk, mumlet hun og kikket opp på Nikoline.

Barnebarnet smilte tilbake. – Skal jeg hjelpe deg av med noen av klærne dine?

– Nei, det er ikke nødvendig. Jeg kan bare ligge sånn til doktoren kommer.

– Vil du ikke at jeg skal bre dyna over deg?

– Jo, det kan du godt gjøre, snille deg. Marie kjente hvordan medisinen virket, og lukket øynene.

– Jeg setter meg bare her på stolen i hjørnet imens, sa Nikoline, men Marie svarte ikke. Hun var sliten, og flukten inn i mørket var kjærkommen.

Doktor Andersen kom to timer senere. Marie hadde slumret en stund, men til slutt hadde hun sovnet. Nå bråvåknet hun. Et øyeblikk kikket hun seg forvirret rundt, men så kom alt tilbake til henne, og hun stønnet av smerte.

– Ta det rolig, sa doktor Andersen og la hånden på pannen hennes. – Jeg forsto på husholdersken din at du hadde falt ned trappa?

– Ja, svarte hun lavt. – Det stemmer. Hun kastet et blikk ut i værelset, men så verken Nikoline eller husholdersken.

– Jeg ba alle om å vente nede, sa doktoren kort. Han forsto tydeligvis hvorfor hun kikket seg rundt.

– Alle? sa Marie spørrende.

– Ja, Nikoline har vel gitt beskjed hjemme, for både Severine og Salve er der nede. Det er klart de er engstelige for deg. Doktor Andersen kremtet. – Barnebarnet ditt sa at du allerede har fått i deg noen opiumdråper?

– Ja, det stemmer, svarte Marie.

– Har du vondt noen steder nå?

– Ja, dråpene har hjulpet, men jeg har vondt mange steder. Hadde det ikke vært for barnebarnet mitt og husholdersken, hadde jeg ikke klart å komme meg opp i senga. Hun fortalte hvilken steder hun hadde vondt, og doktoren lyttet nøye til det hun hadde å si.

– Jeg blir nødt til å undersøke deg nøye for å se om du har pådratt deg noen brudd, eller om du bare er forslått. Det er en fordel om du klarer å ta av deg kjolen.

Marie ristet forsiktig på hodet. – Det klarer jeg nok ikke selv.

Doktoren nikket. – Vil du at jeg skal hente datteren eller barnebarnet ditt så de kan hjelpe deg?

– Ja, svarte Marie. – Ja, takk …

Det var Severine som kom opp og hjalp til med kjolen. Marie kunne se at datteren var opprørt over det som hadde skjedd. – Det går bra med meg, Severine. Du trenger ikke å være urolig.

– Urolig! Jeg ble vettskremt, mor. Nikoline kom hjem og fortalte at du falt ned trappa og skamslo deg. Herregud! Du må jo være forsiktig.

– Det var et uhell, og … Hun stønnet av smerte idet Severine fikk kjolen av ryggen hennes. – Gjør det veldig vondt? spurte hun.

– Ja, men nå får doktoren se på meg først, så kan vi snakkes etterpå. Hun forsto at datteren var engstelig, men akkurat nå var det viktigste å finne ut om fallet hadde forårsaket noen alvorlige skader.

Doktor Andersen gikk straks i gang med å undersøke henne, og Severine gikk ned til de andre. Det var både vondt og skummelt mens doktoren holdt på å kjenne og klemme på henne. Marie håpet så inderlig at hun ikke hadde brukket noe eller hadde fått en annen alvorlig skade.

Etter en stund kikket doktoren opp på henne. – Du har vært heldig, begynte han. – Armen din er bare forslått. Det samme er halebeinet. Du har nok fått et par ribbeinsbrist, men det er ikke farlig og leger seg selv. Når ribbeina er bristet slik, kan det ofte være ubehagelig å puste, men du skal ikke få panikk av den grunn. Det er ikke farlig. Smertene kommer til å bli kraftigere de neste dagene, men det er helt normalt. Det kommer til å gjøre vondt å hoste og le, men sistnevnte blir vel neppe noe problem.

– Det er godt å høre, men hva med beinet mitt? Jeg klarer ikke å stå på det.

– Det er ikke så rart, svarte doktoren. – Ankelen din er kraftig forstuet, men så vidt jeg kan bedømme, er ingenting brukket. Ankelen har allerede hovnet kraftig opp, og det kommer til å gjøre vondt en stund, så vondt at du ikke kommer til å klare å stå på beinet, men det kommer til å gå over helt av seg selv.

– Så jeg må holde senga en stund?

– Ja, men bare til du klarer å stå på beinet igjen, og det er uansett en fordel å ta det med ro på grunn av ribbeinene. Familien kan vel hjelpe deg med det daglige … og husholdersken din?

Marie nikket. – Ja, det går fint.

– Hvordan går det forresten med hodepinen din?

– Bra, svarte hun. – Jeg har nesten ikke hatt hodepine den siste tiden.

Doktoren nikket fornøyd. – Har du en spaserstokk? spurte han. – Den kan i så fall være til god hjelp, så lenge ankelen er som den er.

– Isak hadde en spaserstokk, mumlet Marie.

– Jeg anbefaler at du bruker den, sa doktoren. – Jeg gir deg også en liten flaske med opiumdråper, men jeg tror ikke du behøver å bruke så mye av den. Det kommer til å gjøre veldig vondt nå den første tiden, men det varer ikke lenge. Du er heldig som bare ble forslått. Det kunne ha gått mye verre. Det skal ikke så mye til før en dame i din alder brekker lårhalsen eller noe annet. Vel, da går jeg. Nå vil sikkert familien se deg. Bare husk at det viktigste er å ta det med ro, og du må ikke overanstrenge deg.

Både Severine og Nikoline skyndte seg bort til senga og ga Marie en klem. – Så godt at det gikk bra, mumlet de. – Er det noe vi kan gjøre for deg?

Hun ristet på hodet. – Det går bra. Jeg skal jo bare holde senga, og husholdersken hjelper meg med det daglige.

Salve stod litt bak de to andre. – Du må være forsiktig, sa han. – Du skremte oss ordentlig.

Marie nikket.

– Vi lover å komme på besøk hver dag, sa Severine og kikket på datteren, som nikket. – Det gjør vi.

Marie smilte kort.

– Er det noe vi kan gjøre for deg før vi går? spurte Severine.

– Nei, nå vil jeg bare slappe av, svarte Marie. – Men jeg må snakke med Salve under fire øyne først.

Så fort datteren og barnebarnet hadde gått ut, vinket Marie Salve til seg. – Har du hørt noe fra Reinert Eriksen? spurte hun.

– Nei, svarte Salve. – Hvorfor tenker du på det nå? Bør ikke du heller slappe av og komme til hektene igjen?

– Nei, du forstår ikke, mumlet Marie. – Jeg fikk et telegram fra herr Eriksen, rett før jeg falt ned trappa. Jeg ble så oppkavet, det var nok derfor jeg snublet i teppet og falt.

Salve rettet seg opp. – Hva stod det i telegrammet?

– Herr Eriksen vil ikke samarbeide med oss likevel.

– Hva er det du sier? utbrøt Salve himmelfallent.

– Det er sant, sa Marie. – Jeg ble like sjokkert som du er nå. Telegrammet ligger på skrivebordet. Du kan lese det selv.

Salve svelget. Marie kunne se at det lynte fra øynene hans. Svigersønnen og Reinert Eriksen hadde kjent hverandre helt fra barnsben av, og forretningsmannen fra Tvedestrand hadde virket svært interessert i et samarbeid. Hun kunne ikke forstå hva som hadde fått herr Eriksen til å skifte mening. Det var uforståelig. Hun kikket opp på Salve. – Ikke gjør noe dumt nå, da?

– Dumt? Han ristet på hodet. – Det er Reinert som har gjort noe dumt hvis han tror han kan komme unna med noe slikt. Kan jeg ta med meg telegrammet?

– Ja.

Salve nikket kort til avskjed. – Jeg skal snakke med Reinert. I mellomtiden må du ta det med ro og komme til hektene igjen.