Øystein Antonsen

Vinterland

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2017

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2017

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0324-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn, forlovet med Louise

Knud Magnussen, Ellinors mann

Victor Frost, Ingers ektemann

Slik sluttet forrige bok:

Hun bøyde seg over rekka og kastet opp. Stønnet høyt og brekte seg igjen. Det var lenge siden hun hadde vært så kvalm. Hun bøyde seg godt over rekka. Hele situasjonen var pinlig, og hun ville ikke at oppkastet skulle treffe båten, men akkurat da hun lente seg så langt ut hun kunne, traff båten en bølgetopp. Ellinor var svett i håndflatene, slapp taket i metallrekkverket og kjente at hun falt forover. Hun rakk ikke å tenke, rakk ikke å bli redd engang, før hun plutselig befant seg i den iskalde sjøen. I forskrekkelsen svelget hun en munnfull saltvann. Panikken holdt på å ta henne. I noen fryktelige øyeblikk var hun helt under, men så brøt hun overflaten og trakk inn så mye luft hun klarte. Hun glippet med øynene og dro vekk håret fra ansiktet. Til sin store skrekk så hun at rutebåten bare fortsatte fremover. Ingen hadde sett henne.

KAPITTEL 1

Ellinor kjempet mot panikken. Sjøen var iskald. Hun prøvde å vinke etter rutebåten, men den fortsatte mot neste anløpssted. Ingen hadde sett henne. En liten bølge slo over henne, og nok en gang svelget hun litt saltvann. Hun kastet et vilt blikk rundt seg. Det var et godt stykke til land, og hun slet allerede med å svømme. Kåpen hennes trakk til seg vann som en svamp. Den var allerede blytung, og hvis hun ikke fikk den av seg raskt, ville hun ikke klare å holde seg flytende!

Ellinor jobbet for å få ut den ene armen. Heldigvis hadde hun kneppet opp kåpen idet hun gikk ut på dekket for å trekke frisk luft. Hadde hun ikke gjort det, ville det ha vært mye vanskeligere å få den av seg. Det var ille nok som det var nå! Hun konsentrerte seg om å ta så kraftfulle svømmetak med beina som hun klarte, mens hun febrilsk strevde med å få av seg kåpen, men det våte tøystoffet klistret seg til kroppen. Hun strekte den ene hånden bakover under vannet, og endelig klarte hun å åle plagget av seg. Først den ene armen, så den andre. Hun var fri, og det var betryggende å kunne ta noen ordentlige svømmetak med både armer og bein, men det var kaldt. Det hadde hun knapt rukket å tenke på før nå, for hun hadde vært så opptatt av å få av seg kåpen, men nå kjente hun godt hvor iskaldt det faktisk var. Hun hakket tenner, og nok en gang kjente hun at panikken var i ferd med å ta overhånd.

Hun tok et svømmetak til og stønnet høyt. Barnet i magen. Herregud, nå måtte hun skjerpe seg. Måtte tenke på barnet i magen og komme seg trygt i land. Et nytt svømmetak, men det føltes ikke som om hun kom noen vei. Det var som om vannet lammet henne, og det var så vidt kroppen lystret. Hun så seg rundt. Vinden kruste sjøen, og alt rundt henne var bare vannsprut og små bølgetopper.

– Kom igjen, sa hun til seg selv. – Kom igjen, Ellinor. Dette klarer du!

Hun fortsatte å svømme mot land, men det gikk sakte, og nå var hun så kald at hun nesten ikke kunne kjenne beina sine. Hun åpnet munnen for å trekke inn mer luft, men det endte med at hun fikk saltvann i munnen og begynte å brekke seg. Ellinor glemte et øyeblikk å svømme, og forsvant under overflaten. Hun var helt omsluttet av vann, og da hun brøt overflaten igjen, skrek hun høyt.

– Hjelp, ropte hun. – Hjelp!

Det svartnet for henne. Trangen til å puste gjorde at hun åpnet munnen for å trekke inn mer luft, men hun måtte være forsiktig. Kunne ikke svelge mer vann nå. Måtte lukke munnen og puste gjennom nesen, men hun klarte ikke å lukke munnen.

Luft. Alt hun ville ha, var luft. Hun la merke til at pulsen dunket og slo som en hammer. Det var som om hele kroppen pulserte. Hun var redd. Kunne ikke huske at hun hadde vært så redd noen gang. Ikke på sykehuset i Brasil. Ikke under stormen over Atlanterhavet. Ikke da hun gikk gjennom isen. Alle de gangene hadde hun vært sammen med noen. Broren, Knud eller Georg. Hver gang hadde det vært noen der sammen med henne. Noen som hadde hjulpet henne, men nå var hun alene. Nå var det bare henne. Det var ingen som kunne redde henne. Hun var alene, helt alene … eller? Nei, hun var ikke alene. Hun hadde et barn i magen. Et liv inni seg. Hun kunne ikke gi opp! Hun fikk ikke lov til å gi opp.

Ellinor bet tennene sammen og kjempet seg videre, men visste ikke om hun kom seg noe særlig fremover. Musklene føltes fullstendig lammet, men hun hadde i hvert fall klart å lukke munnen. Fra land hørte hun måkeskrik. Følg måkeskrikene, tenkte hun. Ikke slutt å svømme. Ikke slutt å kjempe. Fortsett. Følg fugleskrikene.

Svømmetak for svømmetak nærmet hun seg land. Det gikk sakte, og et øyeblikk var hun i tvil om hun fortsatt svømte eller ikke. Hun hadde ingen følelse i verken bein eller armer, men så plutselig hørte hun en stemme.

– Fortsett å svømme!

Ellinor blunket med øynene og forsto ikke hvor stemmen kom fra. Var det faren hennes? Stemmen lignet i hvert fall på hans. Herregud, hallusinerte hun også nå, eller var hun i ferd med å miste bevisstheten?

– Ikke gi opp! Jeg er hos deg straks.

Ellinor fikk øye på en pram som var på vei mot henne, og like etter så hun den gamle, piperøykende mannen fra rutebåten.

Han la inn årene, og lente seg over rekka. – Ta tak i hånden min! ropte han.

Ellinor prøvde å gripe tak i hånden, men var så kald at hun ikke klarte å holde fast, og håndflaten gled ut av mannens grep. Hun dukket under igjen, og denne gangen klarte hun ikke å lukke munnen. Hun svelget mer vann. Hun var så sliten. Klarte ikke mer nå. Ville bare lukke øynene og hvile.

Akkurat idet hun ikke orket mer, kjente hun en hånd som grep henne rundt håndleddet, og sekundet etter var hun over vannflaten igjen, og begynte å hoste.

– Kom igjen. Du må hjelpe meg!

Ellinor kjente båten mot kroppen. Hun fikk tak i ripa med den andre hånden, men visste ikke hvor lenge hun ville klare å holde fast, men det slapp hun å tenke på, for mannen i båten fikk raskt tak i den andre armen hennes også, og begynte å dra henne opp i båten. Det gjorde vondt da kroppen ble dratt over ripa, og hun klynket. – Vær forsiktig … jeg … jeg er med barn, stønnet hun.

– Jeg er så forsiktig jeg kan, svarte mannen, og selv om Ellinor prøvde å hjelpe til, var det ikke mye hun klarte å gjøre. Hun prøvde å vri seg litt til siden, så ikke magen presset så hardt mot ripa.

Så var hun oppe, og hadde det ikke vært for at mannen holdt henne godt fast, hadde hun falt rett ned på tiljene. Men heldigvis slapp han ikke, og hun fikk et mildt møte med prammen, og sank sakte bakover.

– Herregud, hva var det som skjedde? spurte han og stirret på henne.

– Jeg falt over rekka, svarte Ellinor skjelvende.

– På rutebåten?

Ellinor nikket. Hun skalv og hakket tenner så voldsomt at hun ikke klarte å si noe.

– Og så så de deg ikke … Han ristet på hodet, grep begge årene og satte seg til rette. – Nå må vi få deg i hus. Du må jo være iskald. Han begynte å ro så fort han klarte inn mot land.

Ellinor maktet ikke å holde øynene åpne, og kjente at hun var i ferd med å drive inn i et mørke. Kroppen var iskald. Hun tenkte på barnet i magen. Tenkte på alt på en gang. Ansikter, stemmer og hendelser danset for øynene hennes. Hun følte seg elendig.

Plutselig hørte hun mannens stemme igjen, og sperret opp øynene. – Hva er det? spurte hun skremt.

– Vi er fremme. Nå må vi bare få deg opp av båten og i hus.

Ellinor nikket. – Ja.

Mannen gikk først i land. Ellinor la merke til at han beveget seg ubesværet til å være så pass opp i årene. Han smatt forbi henne og opp på brygga, fortøyde båten og rakte henne hånden. – Kom, sa han. – Nå må vi få deg raskt i hus så du ikke blir syk.

Ellinor kom seg på beina. Hun skalv over hele kroppen. Herregud, så forkommen hun var. Det var så vidt hun klarte å røre seg. Klærne klistret seg til den iskalde kroppen hennes.

– Kom igjen, sa mannen. – Jeg skal hjelpe deg.

Hun tok hånden hans, og kom seg opp på brygga.

– Jeg bor rett der borte, sa han. – Klarer du å gå selv?

Ellinor nikket. – Ja, jeg tror det.

Turen bort til mannens hus føltes som den tok en evighet, selv om det ikke var snakk om lange strekningen. Alle musklene kjentes helt stive, men hun måtte klare å komme seg til huset for egen maskin. Kunne ikke la den gamle mannen bære henne.

– Er du sikker på at du klarer det? spurte han bekymret.

– Ja, svarte Ellinor lavt. – Jeg … skal klare det.

Hun holdt blikket festet på bakken foran seg, og orket knapt å heve hodet da de var fremme. Mannen lukket opp døren og ropte på kona. – Jeg trenger hjelp.

Idet Ellinor trådte innenfor, dukket både kona i huset og sønnen opp. – Hva er det som har skjedd? spurte kona himmelfallent.

– Hun falt over rekka på rutebåten, svarte mannen. – Jeg så det og fikk reddet henne.

– Herregud! ropte kona og sønnen i kor.

Ellinor merket at hun var svimmel, og holdt på å falle, men straks var de der alle sammen og forbarmet seg over henne. – Fyr opp i ovnen, sa kona til mannen. – Og du kan hente alle de ullpleddene vi har, fortsatte hun til sønnen.

Begge strøk av gårde, og kona smilte kort til Ellinor. – Kom, så finner vi noen klær du kan låne. Vi må få av deg de våte klærne du har på deg nå. Hun grep henne i armen og tok henne med seg inn på kjøkkenet.

– Sett deg ned på brisken, sa kona.

Sønnen kom tilbake med en bunke pledd, og kona viftet ham ut. – Nå må vi kvinnfolkene være her inne alene. Hun smilte til Ellinor, som stirret utmattet tilbake på henne. – Jeg skal hjelpe deg med å få av klærne dine, sa hun. – Jeg heter forresten Bjørg Holmen. Mannen min, Gustav, er los. Han har loset din fars skuter inn til havn mange ganger. Ja, jeg kjenner deg igjen. Du er Ellinor Lydersen, ikke sant?

– Jo, Ellinor nikket svakt.

– Uff … Tenk at du falt av rutebåten. Og ingen så deg?

Hun ristet på hodet.

– Det er helt ubegripelig. Fru Holmen fikk av henne kjolen og de våte underbenklærne, mens hun unngikk å se rett på den nakne kroppen hennes. – Her, få på deg pleddene. Så fort det blir varme i ovnen, kan du sette deg foran den.

Ellinor skalv fortsatt.

Kona tok seg av de våte klærne. – Det er litt lunk på ovnen her på kjøkkenet. Jeg skal fyre opp her òg, så vi får tørket klærne dine. Hun stirret på Ellinor. – Vil du ha noe å drikke eller spise?

– Litt vann, gjerne, ba Ellinor.

– Selvfølgelig. Kona kom med øsa, og Ellinor drakk mens fru Holmen holdt den. Hun sølte litt på pleddet, men så fort hun hadde fått i seg litt vann, kikket hun opp på kona og smilte. – Takk.

Mannen kom inn og nikket kort til Ellinor. – Går det bedre med deg?

Ellinor nikket.

– Jeg har trukket den ene stolen foran ovnen så du kan sitte der. Det blir fort varmt. Kanskje du kan hjelpe henne inn? sa han og kikket spørrende på kona.

– Jeg kan prøve å gå selv, sa Ellinor, men så fort hun fikk reist seg opp, sviktet beina, og hun dumpet ned på brisken igjen.

Kona ristet på hodet. – Du er nok helt medtatt etter å ha ligget i den kalde sjøen. Jeg skal hjelpe deg.

– Takk, mumlet Ellinor, og lot kona følge henne inn i stua og ned i stolen foran ovnen. Det spraket i tørr ved som brant, og Ellinor kjente straks varmen. Hun sank takknemlig sammen i stolen.

Mannen kremtet og så på henne. – Frøken Lydersen, vil du at jeg skal kontakte faren din?

Hun ristet på hodet. – Nei, det er ikke nødvendig.

– Er du sikker? Han vil vel vite hva som har skjedd.

Ellinor hadde ingen anelse om hva ekteparet Holmen visste, men hun orket ikke å skjule noe, og skottet opp på dem. – Jeg har ikke snakket med faren min på en stund, sa hun. – Dessuten heter jeg ikke frøken Lydersen lenger.

– Å? Både herr og fru Holmen stirret spørrende på henne.

– Jeg heter fru Magnussen nå, sa hun.

Kona nikket. – Vi har hørt ryktene, men slikt bryr vi oss ikke noe om. Ja, ikke har vi noe med det heller. Det er ditt liv, og hvem er vi som liksom skal stå her og dømme deg? Det viktige nå er at du kommer til hektene igjen.

– Takk, mumlet Ellinor.

– Er det noen andre du vil at vi skal kontakte?

Ellinor ristet på hodet. – Jeg bor i Lyngør, men det er altfor langt dit, og Knud … mannen min er til sjøs.

– Kanskje vi burde hente doktoren, så han kan se på henne, foreslo kona. Mannen nikket. – Ja, det er nok lurt, men vi må holde øye med fjorden også. Når mannskapet forstår hva som har skjedd med den unge frøkna, kommer de til å snu for å lete etter henne.

Sønnen hadde kommet inn i stua, og nå nikket han ivrig. – Jeg kan hente doktoren, sa han. – Jeg bare løper over til Staubø.

Faren nikket. – Takk, det hadde vært fint. Siden hun er med barn, er det tryggest å la en doktor se på henne.

Både sønnen og mannen gikk ut, og kona og Ellinor var alene i stua. Fru Holmen kjente forsiktig på Ellinor. – Du er veldig kald, sa hun. – Jeg skal koke opp litt varm buljong til deg. Hun forsvant ut på kjøkkenet, og Ellinor var alene. Hun lukket øynene, og tenkte på den fryktelige stunden i det iskalde vannet. Hun hadde vært heldig. Hadde ikke den gamle losen sett henne, hadde hun sannsynligvis vært død nå. Bare tanken gjorde henne i enda dårligere form. Hun kunne ikke forstå at hun hadde vært så uforsiktig. Det var den sjofle kvinnen med de to guttene som hadde gjort at hun hadde løpt ut på dekket, men at hun hadde klart å falle i vannet. Herregud, at det var mulig! Hun stirret på ovnen. Varmen bredte seg i stua, og hun kjente den behagelige varmen i begge kinnene. Hun strøk seg over magen. Hadde barnet det bra? Ja, det lå vel trygt og godt i magen hennes, eller …

Hun slapp pusten tungt ut. Bare det ikke var noe galt med barnet. Da kom hun aldri til å tilgi seg selv. Fru Holmen kom tilbake med en kopp varm buljong, som hun rakte Ellinor.

– Tusen takk. Drikken var så varm at det brant i munnen og halsen. Ellinor drakk i små slurker. Det var som om buljongen brakte varmen tilbake i kroppen, og da det plutselig sparket til i magen, kom hun med et høyt utrop.

Fru Holmen ilte til og tok koppen før hun mistet den. – Går det bra med deg?

Ellinor begynte å le. – Ja, sa hun. – Ja, det var barnet som sparket.

Fru Holmen smilte. – Så bra, sa hun. – Så bra.

Ellinors latter gikk over til gråt. Hun klarte ikke å holde tårene tilbake. Barnet hadde det bra. Det var det viktigste. Fru Holmen bøyde seg ned og slo armene rundt henne. – Så, så, kjære deg, sa hun. – Alt er bra nå. Alt er bra. Jeg skal gå og hente noen klær du kan låne til dine egne har tørket.

Doktor Andersen kom en time senere. Da han fikk øye på Ellinor, ranket han seg. – Frøken Lydersen, sa han.

Ellinor kikket opp på ham, uten å begynne å forklare at hun ikke het Lydersen lenger. Hun forklarte fort situasjonen, og doktoren stirret sjokkert på henne. – Kjørte båten bare videre?

– De kan ikke ha sett meg, mumlet Ellinor.

– Nei, selvfølgelig ikke. Det kan de jo ikke ha gjort. Og så er du med barn. Hvor langt er du på vei?

– Litt over fem måneder, men for litt siden kjente jeg heldigvis at det sparket.

– Det var da enda godt. Hvor lenge lå du i vannet?

– Ti minutter, kanskje. Jeg er usikker. Kanskje herr Holmen kan svare bedre på det. Han reddet meg.

Doktoren snudde seg mot de andre, og herr Holmen kremtet. – Jeg hev meg i båten så fort jeg forsto hva som hadde skjedd, sa han. – Jeg tror ikke hun var så lenge som ti minutter i vannet, men det var kanskje seks eller sju. Jeg er ikke sikker.

Doktoren nikket. – Jeg får ta en titt på deg.

De andre gikk ut av stua mens doktoren undersøkte Ellinor. Han kjente forsiktig på magen hennes, deretter tok han opp et stetoskop og lyttet på hjertet, og lungene. – Så vidt jeg kan bedømme, ser det helt fint ut, sa han. – Pulsen er litt høy. Han skottet bort på kruset. – Har du drukket noe varmt?

– Ja, buljong.

– Da er det nok derfor pulsen din er litt høy. Han kjente på beina hennes. – Du er litt kald, men ikke så mye. Du var heldig som ikke tilbrakte lengre tid i sjøen. Jeg er helt sikker på at alt er i orden med deg.

– Nå er båten her! hørte de herr Holmen rope fra kjøkkenet.

– Den leter nok helt sikkert etter frøken Lydersen! ropte doktoren tilbake.

– Jeg ror ut og gir beskjed om at du er her, sa herr Holmen og skyndte seg av sted.

Doktoren smilte kort til henne. – Du er i hvert fall helt fin, frøken Lydersen, sa han.

– Takk, sa Ellinor.

Doktoren nikket kort til avskjed og forlot den lille stua. Fru Holmen kikket på henne. – Det er tydelig at du er bedre, sa hun. – Du har fått litt farge tilbake i kinnene.

Ellinor smilte. Hun følte seg bedre.

– Jeg skal gå og snu litt på klærne dine. Jeg vet ikke om du vil dra tilbake til Lyngør nå i kveld, eller om du vil bli her til i morgen. Det bestemmer du selv. Du får se hva du orker. Du er i hvert fall hjertelig velkommen til å bli her.

– Takk, sa Ellinor. Hun følte seg bedre, selv om hun var svært forkommen og ikke minst sliten. Det hadde bare gått et par timer siden hun ble hjulpet opp fra sjøen, og sånn som hun følte seg, skulle man nesten tro at hun hadde ligget i det iskalde vannet i lang tid. Orket hun å dra hjem i kveld? Hun visste ikke. Fikk heller vente å se hva kapteinen på Lyngør hadde å si.

Fru Holmen kikket ut gjennom vinduet. – Gustav har rodd ut til Lyngør, sa hun og snudde seg mot Ellinor. – Jeg tenker kapteinen blir overlykkelig når han får høre at du er her og har det bra.

– Å? Ellinor kikket spørrende på henne.

– Ja, det ville jo ha vært en katastrofe for kapteinen og hele mannskapet om en av passasjerene hadde omkommet etter å ha falt over bord. De har jo et ansvar for å passe på dere, og du er heller ikke hvem som helst. Du er datter av øyas rikeste mann. Ja, nå hadde det vært en tragedie uansett hvem som hadde falt over bord selvsagt, men når det er en rederdatter, blir det ekstra mye oppmerksomhet rundt det.

Ellinor nikket. Det var sant som fru Holmen sa. Kapteinen hadde et ansvar, og om hun hadde omkommet, ville det blitt en sjøforklaring, og kapteinen kunne fort ha risikert straff. Heldigvis hadde det gått bra.

– Nå setter Lyngør kursen hitover, sa fru Holmen. – Kapteinen vil nok snakke med deg.

– Tror du det?

– Ja, det er klart han vil det.

En liten stund senere hadde rutebåten lagt til kai, og kapteinen kom inn i stua sammen med herr Holmen. – Frøken Lydersen, sa han. – Jeg er så glad for å se deg. Hva var det som skjedde?

Ellinor kikket opp på kapteinen. – Det var min skyld, sa hun og fortalte om det som hadde skjedd, men utelot alt om kvinnen med de to guttene.

Kapteinen bare ristet på hodet. – Mannskapet skulle likevel ha fulgt med og sett at du falt over bord. Dette er helt utilgivelig. Han dro av seg hatten og bukket dypt. – Jeg beklager, frøken Lydersen. På vegne av meg selv og mannskapet. Jeg kan love deg at vi skal være mer påpasselige heretter. Noe slikt skal ikke kunne skje.

Fru Holmen kom inn med Ellinors klær, som hadde tørket.

Kapteinen så på Ellinor. – Skulle du til Lyngør?

– Ja.

– Vil du bli med nå?

Ellinor kremtet. Prøvde å kjenne etter på kroppen om hun var klar for å dra noe sted. Det beste ville selvfølgelig være å komme seg hjem. Hvis hun ikke gjorde det, ville Knuds mor bli fra seg av engstelse.

Det var tydelig at kapteinen skjønte at hun var i tvil, og han smilte kort og kremtet. – Jeg kan gjerne vente på deg til du er klar, sa han. – Det som har skjedd, er vår skyld, og det viktigste er at du kommer deg dit du skal. Om jeg og mannskapet må vente til du føler deg i form til å dra, får så være.

Ellinor smilte svakt. – Bare gi meg litt tid, så skal jeg nok bli klar.

– Er du helt sikker på at du orker å dra med båten nå? spurte fru Holmen engstelig. Det var tydelig at hun var opptatt av Ellinors beste, og det var rørende av henne.

– Det er noen i Lyngør som kommer til å bli fryktelig engstelige om jeg ikke kommer hjem, svarte Ellinor.

– Ja, det forstår jeg, sa fru Holmen. – Vil du at jeg skal hjelpe deg med noe?

– Nei da. Det går fint. Jeg skal klare å få på meg klærne selv.

– Ja, da går jeg og kapteinen ut på kjøkkenet og venter der, sa den gamle losen og nikket til kapteinen, som straks fulgte etter ut på kjøkkenet.

Fru Holmen fulgte etter, og lukket døren igjen etter seg. Så fort Ellinor var alene, slo hun pleddet til side, og reiste seg. Hun slapp pusten ut og stirret ned på de bare tærne. Hun var fortsatt kald på føttene, selv om det var godt og varmt i stua. Hun ristet på hodet, tok av seg klærne hun hadde lånt, og fikk på seg sine egne. De var gode og varme etter å ha ligget på ovnen.

Hun brettet klærne og pleddet hun hadde lånt, pent sammen, og stanset et lite øyeblikk, lukket øynene og trakk pusten dypt inn mens hun sto helt stille og støttet seg til stolen. Var hun klar for å dra med rutebåten igjen etter det som hadde skjedd? Hun skottet ut av vinduet. Der lå Lyngør fortøyd ved siden av losens lille pram. Hun så at mannskapet sto på dekk og snakket sammen. Et øyeblikk lurte hun på om den sjofle kvinnen satt i salongen der nede, og kjente et støt av sinne. Hadde det ikke vært for den hersens kvinnen, ville ikke noe av dette ha skjedd, men på den annen side var det Ellinor selv som hadde gått ut på dekk og falt i vannet. Hun burde bare ha oversett den andre kvinnen. Alle ryktene betydde ingenting så lenge hun selv visste hva som var sant. Hun ristet det av seg og gikk ut på kjøkkenet til de andre. – Jeg er klar, sa hun.