Anne Marie Stamnestrø

Maskefall

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2018

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Kjetil Nystuen

Elektronisk utgave (første versjon) 2018

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0898-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til Adrian,

takk for all inspirasjon, alltid, men spesielt til denne historien.

De viktigste personene

Iselin Arctander, 19 år, eneste arving til Thrane gård

Maren Kolbjørnsdatter (kalt Maren Vik), 17 år, Iselins tjenestepike

I Danmark:

Baronesse Amalie Winther – også kalt tante Amalie, Louise Arctanders kusine

Ewald Gjerløw – nyutdannet lege

Baron Ernst Joachim Juel – ved hoffet

Dronning Caroline Mathilde – dronning i Danmark-Norge gjennom sitt ekteskap med Christian VII

På Thrane:

Gjertrud Simonsen (kalt fru Simonsen), kokke på Thrane

Louise Arctander, Iselins mor

Runar Berge, tømmerhogger, bor i en hytte i skogen

Slik sluttet forrige bok:

«Jeg vet godt at du ikke bruker luktesalt,» sa Iselin lavt. «Og du virker ikke særlig syk. Fortell meg hva det er, ellers begynner jeg å gjette.»

De var fremme ved værelset. Uten et ord holdt kokka døren åpen så Iselin kunne gå inn. Deretter gikk hun selv inn og lukket døren godt etter seg. Hun tenkte seg om et øyeblikk, og så låste hun den også.

«Men fru Simonsen! Hva er det for noe?»

«Sitt,» sa hun og pekte på sengen.

Iselin satte seg på det falmede lappeteppet.

Selv satte kokka seg på pinnestolen ved bordet og la hodet bakover mot veggen med lukkede øyne mens hun samlet seg. Hun var dratt i ansiktet.

Iselin satt ytterst på sengekanten og lente seg frem mens hun så avventende på den andre. «Ja …?»

Hun rettet seg opp og så henne inn i øynene. «Jeg må fortelle deg noe. Men du sier ikke dette til en levende sjel.»

«Jeg lover. På tro og ære.»

«Spesielt ikke til Maren.»

Iselin stusset, men nikket igjen. «Greit, jeg skal ikke si noe til Maren.»

«Jeg har sett hvor gode venner dere har blitt. Og nå som jeg har hørt at dere skal til København sammen … Jeg synes du må vite det.»

«Vite hva?»

«Visse ting ville hatt best av å forbli begravet, men nå som alt har blitt som det har blitt …» mumlet fru Simonsen mens hun reiste seg og gikk bort til Iselin.

Iselin begynte å bli svett i håndflatene. Hva det enn var den andre skulle fortelle, ante det henne at det var omveltende, noe hun kanskje egentlig ikke ville høre …

Kokka satte seg på huk og så henne alvorlig inn i øynene. «Maren er ikke den du tror hun er …»

1

Juli 1771

Bølgetoppene pisket hvite om stavnen, og vinden blåste friskt om ørene på Maren. Det hadde vært deilig og varmt da de dro, men Skagerrak hadde sitt eget vær. Hun rettet seg opp og løftet hodet mot vinden. Se opp, verden, her kommer jeg! Hun lo for seg selv. Med havet foran seg og den friske sjøluften i lungene følte hun at hun kunne gjøre hva som helst. En uendelig frihetsfølelse fylte henne ved synet av horisonten og havet som strakte seg mot den. Langt der fremme kunne hun skimte en tynn stripe. Ja, det var land! Endelig. Iselin ville bli glad. Hun hadde ligget og vært dårlig i lugaren hele reisen.

Maren hadde det stikk motsatt. Hver bølge, hver krengning av skipet, fikk henne til å føle seg dobbelt så levende. Hvem skulle vel trodd for bare et par dager siden at hun kunne føle seg så ovenpå? Hun tenkte tilbake på avreisen, hvordan hun hadde sett kaien bli mindre og mindre, og hjertet hadde sunket lenger og lenger ned.

Runar hadde ikke kommet. En del av henne hadde håpet at han skulle dukke opp og ta farvel. Hun hadde forestilt seg at han skulle klemme henne til avskjed, ta hånden hennes og be om at de skulle vente på hverandre, at hun ikke skulle finne seg noen andre i København …

Idiot, sa hun til seg selv. Runar hadde jo avvist henne så ettertrykkelig som det gikk an, og hun selv hadde sverget på at hun ikke skulle tenke mer på ham. Likevel hadde hun kikket etter ham helt til kaien var en liten prikk som forsvant innerst i fjorden.

Alt som hadde skjedd, ble fjernere jo lenger bak seg de la Norge. Det var som den salte sjøen renset henne og vasket bort alt som hadde skjedd i det siste. Det føltes som hun fikk en ny start, selv om den var midlertidig. Det boblet inni henne. Tenk at hun skulle få oppleve hovedstaden København!

Hun ville gå ned og se om Iselin var våken, så hun kunne fortelle henne at det var land i sikte. På vei ned lo hun inni seg. Land i sikte! Hun skulle ønske hun kunne rope det fra toppen av en mast.

Inne i kahytten var luften innestengt og døsig. Det lille runde vinduet, koøyet, kunne ikke åpnes. Iselin sov. Maren satte seg på sengekanten og kjente på pannen hennes. Det var nok feber. Stakkars Iselin. Ikke nok med at hun ble kvalm av å være om bord, hun hadde blitt ordentlig syk.

Hun strøk forsiktig over det lyse håret. Det prikket svakt i håndflatene. Skulle hun prøve? Ja, hadde hun ikke fått ned feberen til Kjerstin uten å skade henne? Det var som om hun hadde overvunnet noe i det øyeblikket. Hun hadde fått håp.

Da kunne hun klare det igjen. Ettersom det var Iselin, trodde Maren det måtte gå bra. Hun hadde jo intet ønske om å skade henne.

Siden Iselin sov, ville hun jo heller ikke merke noe. Maren la hendene på hodet til Iselin. Sakte dro hun hendene langs Iselins kropp, og prøvde å dra feberen nedover, slik hun hadde gjort med Kjerstin. Ville det virke igjen? Der kjente hun en liten prikking i håndflatene, og en spenning bredte seg i hele kroppen. Hun spente seg i konsentrasjon, bet seg i leppen og pustet raskere. Forsiktig nå … Varmen vokste i hendene hennes, som om det var en flamme mellom hendene hennes og huden til Iselin.

Øyelokkene til Iselin rørte seg. Raskt trakk Maren hendene til seg og gjemte dem i kjolefoldene.

Iselin åpnet øynene. «Hvor lenge har jeg sovet?»

«Du har glidd inn i og ut av søvnen lenge. Hvordan føler du deg?»

«Litt bedre.» Iselin tok den ene hånden hennes i sin. Maren motsto trangen til å rykke den til seg. «Så varm du er,» bemerket Iselin undrende.

«Ja, jeg har nettopp drukket en kopp te. Jeg kommer for å fortelle deg at det er land i sikte,» sa Maren raskt. «Snart ankommer vi København. Gleder du deg til å møte baronesse Winther?»

«Ja. Jeg har ikke møtt henne før, men mor har bare gode ting å si om kusinen sin. Hun ser visst frem til besøk.» Iselin satte seg opp i sengen. «Jeg føler meg faktisk litt bedre.»

Var det Marens fortjeneste? Hun håpet det. Tenk om hun hadde våget å fortelle Iselin om kreftene sine! De begynte å bli en stor del av Maren, og endelig noe hun kunne forsone seg med, hvis hun klarte å kontrollere dem. Men Maren visste at hun ikke kunne si noe om det. Iselin var en nøktern jente, og ville aldri tro på henne – og hun ville nok også bli skremt hvis Maren prøvde å bevise hva hun kunne.

«Det skal sannelig bli fint å komme seg bort en stund.» Iselin svelget.

«Bort fra lensmannen, mener du? Ja, det tenker jeg nok. Jeg er veldig glad for å slippe å treffe ham igjen med det første selv. Han kunne vel tenkt seg å kverke meg. Men jeg kunne sannelig tenkt meg å kverke ham også.»

Iselin smilte. «Godt jeg fikk deg med meg, da! Det er vel best å unngå kverking.» Hun ble alvorlig igjen og lukket øynene. «Vi kommer til å måtte treffe ham igjen, både du og jeg, men forhåpentlig har alt roet seg når vi har vært i København en stund.»

«Han burde havnet i fengsel,» sa Maren med rettferdig harme. «Han brøt seg jo faktisk inn i skatollet på kontoret til faren din.»

«Han er lensmannen. Skulle vi ha anmeldt ham til ham selv?» Iselin ristet på hodet. «Jeg tror ikke det ville ha noen hensikt. Men mor skremte ham nok så mye at han kommer til å holde avstand heretter. Lille mor kan være hard og kald som stein når hun må … Dessuten har jeg kanskje med meg en flott dansk forlovede når jeg kommer tilbake. Han vil nok kunne hamle opp med ynkelige Leopold Meyer. Og jeg gleder meg til å se ansiktet til Leopold når han møter denne karen som skal få alt det han ville ha.»

«Ikke sant?» Maren smilte. «Det blir til pass for ham.» Deretter så hun innstendig på Iselin. «Men hvis du skal forloves igjen, skal det være med en god mann. En som vil ha deg fordi du er en fin person, ikke for eiendommen din.»

«Selvfølgelig. Heldigvis har jeg med meg deg, som kan bedømme karakteren hans. Det er ikke bare mor som skal godkjenne ham, vet du?»

«Fint. God karakter er notert,» sa Maren spøkefullt. «Og så må han være pen. Og gjerne litt høytstående, kanskje?»

Iselin lo. «Hvis baronessen får det som hun vil, blir det nok sånn, har jeg forstått på brevene. Å … Disse bølgene …» Det gikk et drag av ubehag over ansiktet hennes. Hun lukket øynene og sank bakover på puten igjen.

«Du kan ikke sove mer nå. Det er land i sikte,» sa Maren beklagende. «Du blir nødt til å stå opp, så skal jeg hjelpe deg med å kle på deg. Klarer du det, tror du?»

«Ja … jeg føler meg som sagt bedre enn i dag tidlig. Det skal nok gå fint, siden du passer så godt på meg. Takk for at du har gjort det på hele overfarten. Jeg vet ikke hva jeg skulle ha gjort uten deg.» Hun tok nølende en pause. «Jeg har blitt så glad i deg.»

«Og … og jeg i deg.» Maren smilte rørt. Hvilken fin frøken ville si noe slikt til en tjenestejente? De hadde virkelig fått et helt spesielt forhold.

Det mest overveldende ved København var stanken. Baronesse Winther hadde sendt en lukket vogn for å hente dem, så noe særlig annet førsteinntrykk rakk de ikke å få. Iselin holdt lommetørkleet foran nesen og ønsket at det hadde vært parfymert. Hun hadde følt seg litt bedre de siste timene – bare ved tanken på å komme på landjorden igjen – men nå følte hun kvalmen komme tilbake i bølger. Fiskelukten fra havnen ble etter hvert avløst av stanken av møkk, forråtnelse og søppel. Gjennom vinduet fikk Iselin et glimt av kanaler med mørkt, stillestående vann fullt av grums.

Hun betraktet Maren, som satt vendt mot vinduet og slukte alle de nye inntrykkene med et opprømt blikk og et lite smil om leppene. Søte Maren.

Maren, som ikke visste hvem hun egentlig var …

Thrane gård, to uker tidligere

«Maren er ikke den du tror hun er,» fortalte kokka med skjelvende stemme mens hun vred de benete hendene i fanget. «Hun er Anna.»

«Anna?» Iselin kunne ikke begripe hva kokka satt der og sa. Anna, datteren til fru Simonsen, var jo død! «Nå tror jeg du er litt forvirret, fru Simonsen,» sa Iselin forsiktig.

«Nei da, jeg er ikke det.» Fru Simonsen var bestemt i stemmen. Hun satte seg på sengen ved siden av Iselin. «Anna og Maren er én og samme person. Den lille piken du lekte med som barn, og den ungjenta du kjenner som Maren.»

Iselin stirret omtumlet på fru Simonsen og fikk ikke frem et ord.

«Jeg skjønner at det er vanskelig å forstå …»

«For å si det mildt!» gispet Iselin. Hun visste ikke hvor hun skulle gjøre av seg, så hun reiste seg og begynte å gå frem og tilbake i rommet. «Men du fortalte meg jo at Anna døde!»

«Ja, jeg sa hun var død. For meg var hun det. Jeg skulle aldri få se henne igjen.»

«Har Maren lurt oss? Hva gjør hun her?» Iselin dro fingrene gjennom håret så fletten løsnet. Det kunne hun ikke tro om Maren, som virket så likefrem.

«Så vidt jeg har forstått, vet hun det ikke selv. Det er tilfeldig at hun har havnet her, hvordan det nå har gått til. Kanskje det er skjebnen …» Kokka så ut av vinduet. Blikket ble glassaktig under de tynne øyenbrynene. «Nei, jeg er den eneste som har løyet.»

Hodet til Iselin spant av spørsmål. Kunne Maren virkelig være Anna, lekekameraten fra hun var liten, og som alle hadde fått henne til å glemme? De hadde lurt henne til å tro at hun var oppspinn, en slik fantasivenn som så mange barn hadde. Så hadde hun funnet ut at venninnen virkelig hadde eksistert. Og nå fant hun ut at hun var i live?

«Jeg forstår det ikke. Hvordan kan du være sikker på at Maren er Anna hvis du ikke har sett henne siden hun var liten?»

«På en måte har jeg visst det lenge,» sa fru Simonsen lavt. «Jeg syntes jeg kjente henne igjen allerede første gang jeg så henne. Ja, du husker vel hvor forfjamset jeg ble. Jeg mistet jo hele baljen med poteter i gulvet. Men jeg kunne ikke være fullstendig sikker. Som du sier, er det mange år siden. Jo mer jeg ble kjent med henne og observerte henne, jo sikrere ble jeg i min sak.»

«Men hun er datteren din – og du sa ingenting?»

«Selv om jeg trodde at jeg hadde rett, forsto jeg at hun ikke husket noe selv. Skulle jeg forvirre og plage henne med det? Jeg grublet mye over det og hadde søvnløse netter. Men det viktigste for meg var å få vite at hun hadde hatt det bra. At jeg hadde gjort det rette ved å sette henne bort. Hun syntes nok det var merkelig at jeg spurte henne ut om barndommen, men jeg fikk bekreftet det jeg ville: Hun har vært elsket.» Kokka svelget hardt.

«Så du trodde det var best for henne om du holdt det for deg selv?»

«Ja. Jeg kom frem til at det ville være mest av egoistiske grunner hvis jeg sa det. Fordi jeg savnet henne og ville ha henne tilbake. Men hun er jo en annen nå.» Hun sukket og så fjernt ut i luften. «Dessuten var det først akkurat nå, da jeg så dere ved vinduet, at jeg fikk fullstendig visshet.»

Iselin satte seg på kne foran den middelaldrende kvinnen og så åndeløst opp på det magre ansiktet. «Hvordan da?»

«For det første var det armen hun hadde lagt om skuldrene dine. Ermet hadde glidd opp. Ved albuen hadde Anna tre føflekker, nesten på rekke. Og der var de. Nå har jeg fått beviset. Så mange ganger jeg så de føflekkene på den lille armen mens jeg badet og kledde på henne …»

Iselin ble sittende og se avventende på henne, for hun merket at Simonsen ikke var ferdig med å snakke.

«Akkurat slik dere sto nå, har jeg dessuten sett dere stå mange ganger. Det var som et bilde hentet fra fortiden.» Hun snakket langsomt og så rett fremfor seg, som om hun kikket like inn i fortiden. «Med armene om hverandre. Når det var for kaldt til å leke ute, hendte det at dere sto slik og fant på historier om alt og alle dere så utenfor vinduet. Du hadde en liten krakk du hjalp henne opp på slik at hun fikk se over karmen – allerede da var du høyere enn henne. Og så holdt dere rundt hverandre og pratet. En stund hadde dere et hemmelig språk som dere hadde funnet på.»

Brått visste Iselin at det var sant. Fru Simonsens fortelling føltes som en drøm man bare vagt fornemmet, men så plutselig kom på. «Men … hvorfor sa dere at hun var død? Hvorfor fortsatte du å fortelle meg det, selv etter at jeg fikk vite at hun ikke var innbilning? Var det for å beskytte meg, det også?»

Iselin hørte at tonen hennes ble skarp. Med det samme angret hun seg og grep hånden til kokka forsonende. Iselin forsto jo at dette ikke var lett for henne å snakke om.

«Ja, jeg ville beskytte deg – men også meg selv og fremfor alt henne. Du skjønner …» Fru Simonsen nølte litt og svelget før hun fortsatte. «Jeg bodde ikke her da Anna ble født. Faren hennes var ikke god. Han fant oss etter at vi hadde flyttet hit, og jeg ble redd. Så jeg måtte beskytte barnet mot ham.»

«Ville han ha gjort dere noe?» hvisket Iselin med store øyne.

Fru Simonsen nikket langsomt. «Ja. Han var ikke en snill mann, når alt kom til alt. Jeg sendte henne bort for at hun skulle være trygg. Jeg ønsket at hun skulle få en stabil og god oppvekst med to foreldre som var til stede for henne og elsket henne. Det kunne jeg ikke gi henne selv. Det knuste hjertet mitt, men det var det beste for henne.»

Iselin var forferdet over hva fru Simonsen hadde opplevd, og alt hun hadde ofret. «Hva skjedde med denne faren …?»

«Han måtte tro at hun var død, det var den letteste måten å beskytte henne på. Jeg måtte sørge for at han aldri kom til å lete etter henne. Nå er han død selv.» Da hun så at Iselin åpnet munnen igjen, kom hun henne i forkjøpet og hevet hånden avvergende. «Ingen flere spørsmål. Han er borte, og jeg vil verken snakke om eller tenke på ham mer. Det viktige er at Anna kom til kjærlige mennesker som tok henne inn som sin egen. Jeg har spurt henne ut om barndommen hennes, og den har vært fin. Det gjør meg usigelig glad.» Et sørgmodig smil kom over den tynne munnen. «Og jeg har forstått at hun ikke husker noe. Ikke annet enn barndommen hos den nye familien sin.»

Iselin lyste opp. «Tenk så glad hun kommer til å bli når vi sier det! Faren hennes – den hun tror er faren – er jo død, og resten av dem hun tror er hennes familie, er ganske langt vekk. Tror du ikke hun vil bli glad for å få vite at hun har en forelder i live, en som er her og vil passe på henne?» Hun lente seg frem og gestikulerte entusiastisk. «Selvfølgelig blir det forvirrende med en gang du forteller alt, men …»

Kokka hevet hånden og ristet på hodet. «Husker du ikke hva jeg sa? Nei. Vi skal ikke fortelle henne det.»

Iselin så vantro på henne. «Men … hvorfor ikke?»

«Hun har fått alt det jeg ville gi henne. Gode foreldre som ga henne all kjærligheten hun trengte. En fin oppvekst. Kanskje litt vel fri, men … Vil du ta fra henne det? Det kan sette alle minnene om den avdøde faren i et annet lys. Forandre forholdet hun har til sin mor. Hun har en tilhørighet der. Den skal hun få beholde.»

«I alle dager? Jeg forstår ikke.» Iselin reiste seg igjen. Hun rynket pannen. «Synes du ikke hun har rett til å få vite at du er moren hennes? Har du ikke lyst til å omfavne henne og si hvem du er?»

Fru Simonsen kremtet og så ned på hendene, som lå foldet i det grå forkleet. «Det er i så fall min egen sak. Jeg tar den tiden jeg trenger, og hvis jeg kommer frem til at jeg vil det, gjør jeg det på den måten og det tidspunktet jeg selv synes er best. Iselin …» Hun så opp med bønn i øynene. «Du lovte. Du får ikke si det til henne. Lov meg det igjen.»

Iselin nølte, men syntes ikke hun kunne gjøre annet enn å respektere kokkas ønske. «Ja vel,» sa hun. «Jeg lover, men jeg er ikke enig i avgjørelsen.»

«Det ikke er din sak å mene noe om det,» sa fru Simonsen stramt.

Men etterpå trakk hun Iselin inntil seg og klemte henne lenge.

København, nåtid

Vognen stanset brått og rev Iselin ut av tankene.

«Vi er visst fremme!» sa Maren spent og åpnet vogndøren uten å vente på kusken.

Iselin kikket på Maren – som hun nå visste var Anna, barndomsvenninnen hun nesten hadde glemt. Men Iselin måtte fortsette å tenke på henne som Maren.

Maren var ivrig, der hun hun hoppet ut for å hjelpe Iselin ned fra vognen. Hun var glad, uskyldig – og helt uvitende. Hadde fru Simonsen rett i at de ville ta fra henne noe dersom hun fikk vite alt om barndommen sin? Ville det gjøre henne ulykkelig?

Iselin strevde med å finne ut hva hun syntes var rett. Selv hadde hun følt seg så sviktet da hun fant ut at hun hadde blitt løyet for gjennom oppveksten. Hun hadde blitt lurt til å tro at Anna ikke eksisterte – og det skulle altså være for å beskytte Iselin mot sannheten. Det var akkurat det samme fru Simonsen ville gjøre mot Maren nå.

Men det måtte være fru Simonsens valg. Det var hun som var Marens kjødelige mor, og Iselin ville kunne komme til å ødelegge forholdet mellom dem for bestandig dersom det ble Iselin som avslørte sannheten. Dessuten hadde Iselin gitt kokka sitt æresord på ikke å si noe.

Uansett kom Iselin aldri til å se på Maren på samme måte igjen. De var barndomsvenner – de hadde stått hverandre nærmere enn Maren ante. Det var ikke rart de følte så sterk tilknytning til hverandre og kom så godt overens nå, når de hadde vært uatskillelige de første årene av livet. Iselin kom aldri til å tenke på Maren bare som en tjenestepike igjen.