Øystein Antonsen

Familiens arv

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2018

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2018

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0935-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter, gift med Knud Magnussen

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, gift med Ellinor

Victor Frost, Ingers ektemann

KAPITTEL 1

– Bestemor, hva gjør du her?

– Det er vel heller jeg som burde spørre deg om det, brummet Marie og kikket på den unge mannen barnebarnet sto sammen med. Han blunket forvirret. – Er du Nikolines bestemor?

– Ja, svarte Marie.

– Så hyggelig, sa han og bukket dypt. – Mitt navn er Henry Eng.

Marie nikket kort tilbake og presenterte seg. Hun kikket på Nikoline igjen. – Hva er det egentlig du driver med? Du kan ikke lyve meg rett opp i ansiktet på denne måten. Det forstår du vel!

– Jeg måtte snakke med Henry når jeg først var her, og jeg kunne jo ikke si det til deg eller far, for da hadde jeg ikke fått lov til å møte ham.

– Nei, det er klart du ikke hadde fått lov til det. Vi er faktisk i Kristiania som gjester av familien Dyrhuus. Det tar seg ikke ut å treffe en annen mann da. Det sier seg selv.

Henry Eng kremtet og kikket på Marie. – Jeg beklager så mye, fru Olsen. Det har ikke vært min mening å ødelegge besøket deres i Kristiania, men når Nikoline troppet opp i butikken til min far, kunne jeg ikke godt be henne gå. Ja, ikke at jeg ville bedt henne om det heller.

– Unnskyld meg, unge mann, men du forstår vel at dette er upassende? Barnebarnet mitt skal spise middag med Trygve Dyrhuus i kveld.

– Ja, frue. Nikoline har fortalt meg alt om det.

– Allikevel går dere altså rundt i gatene og hygger dere som den mest naturlige ting i verden. Jeg synes ikke det tar seg ut.

– Men bestemor. Vi gjør ikke noe galt, sa Nikoline.

– Jeg synes det er galt nok at du lyver for meg, sa Marie strengt. – Tenk hvis noen ser dere.

– Kristiania er en stor by, sa Nikoline. – Det er ikke mange som kjenner meg her.

– Unnskyld meg, fru Olsen, men det er da ikke noe galt i at frøken Nikoline treffer meg? Vi er bare venner, og det må da være lov å hygge seg litt når vi ikke har truffet hverandre på over et år.

Marie kikket på den unge mannen. Hun hadde aldri møtt ham før, og visste ingenting annet enn det lille Nikoline hadde fortalt. Faren hans eide sin egen butikk. Søsteren hans hadde gått på det samme kurset i byen som Nikoline. Alt det hørtes vel og bra ut, og Marie hadde egentlig ingen grunn til å være så streng mot ham. – I utgangspunktet er det ikke galt at barnebarnet mitt treffer venner, begynte hun. – Men siden du vet hvorfor vi er her, forstår du kanskje at jeg reagerer på at hun lyver om hvor hun skal, og treffer deg istedenfor mannen hun kanskje skal gifte seg med.

– Vil du virkelig at jeg skal gifte meg med Clemets halvbror? spurte Nikoline.

Marie visste ikke hva hun skulle si, men hun likte ikke å stå her og snakke om familieanliggender foran en for henne fremmed mann. – Vi diskuterer ikke dette foran denne unge mannen, sa hun.

Henry Eng tok Nikoline i hendene, og smilte til henne. – Jeg vil ikke at dette skal utarte til en krangel. Gå med bestemoren din nå. Vi kommer uansett til å snakkes igjen. De ga hverandre en kort klem. – Lover du å skrive til meg? spurte Nikoline.

– Ja, svarte han.

Marie kastet et blikk rundt seg, sikker på at noen sto og fulgte med på dem, men alle hadde mer enn nok med sitt, og så vidt hun kunne se, var det ingen som brydde seg nevneverdig om dem.

Den unge mannen bukket dypt, og møtte Maries blikk. – Farvel, frue. Det var hyggelig å hilse på deg.

Marie rakk ikke å svare engang før Henry Eng gikk sin vei. Da han var kommet over på den andre siden av gaten, snudde han seg og vinket. Nikoline vinket tilbake. Marie kikket strengt på henne. – Var dette nødvendig?

Nikoline svelget. – Henry er en god venn, og en veldig hyggelig gutt.

– Jeg forstår det, men …

– Dessuten er han ingen slamp. Han jobber i farens butikk. Søsteren hans tok den samme utdannelsen som meg. De er flinke og hardtarbeidende, akkurat som du mener at alle bør være.

Marie nikket. – Jeg trodde du vurderte tilbudet fra Trygve Dyrhuus. Han har jo strukket seg langt for å vise hvor glad han er i deg. Betyr ikke det noe?

– Jo, selvfølgelig gjør det det, men jeg har aldri vært forelsket i ham.

– Du sa selv at Henry Eng bare var en god venn.

Nikoline ristet på hodet. – Kan vi ikke bare gå tilbake? Jeg orker ikke å snakke mer om dette nå.

– Jo, det kan vi gjerne, men jeg forstår ikke hvorfor du gikk med på å reise til Kristiania og treffe Trygve Dyrhuus igjen, hvis du egentlig foretrekker å være sammen med denne grosserersønnen.

– Det er ikke sånn, bestemor, sa Nikoline oppgitt. – Jeg vet ikke hva jeg føler. Det er ikke så enkelt. Trygve er alle tiders, men Henry har jeg kjent i tre år nå. Jeg liker han godt. Kanskje er jeg forelsket også. Jeg er ikke sikker, og det er litt fortvilende. Jeg vil ikke skuffe deg eller far, men jeg har ikke lyst til å gifte meg med hvem som helst.

– Nei, det skjønner jeg også, sa Marie. – Men Trygve Dyrhuus er ikke en hvem som helst.

Nikoline ristet på hodet. – Det er nettopp det. Jeg har ikke et vondt ord å si om ham. Han har alltid vært snill og grei mot meg, men …

Marie kunne se at barnebarnet tenkte på noe, og strøk henne over skulderen. – Du kan si alt til meg, Nikoline. Hvis det er noe du lurer på, eller …

– Jeg vet ikke, mumlet Nikoline. – Jeg vil ikke være frekk eller uhøflig.

– Vi kan snakke mens vi går, foreslo Marie. – Kanskje det er lettere å prate da.

– Ja vel, svarte Nikoline.

De gikk forbi St. Hanshaugen og fortsatte mot Torshov. Nikoline var heldigvis god til å finne riktig stedsretning. Selv hadde Marie gått mye i egne tanker på sin vandring gjennom byen. Hun skottet bort på Nikoline. – Hva var det du ville si?

– Jeg trodde ikke vi lenger trengte en nær forbindelse med Dyrhuus-familien, begynte barnebarnet.

– Nei, kanskje ikke, samtykket Marie.

– Herr Dyrhuus behandlet oss jo på en simpel måte etter det som hendte. Skal vi liksom bare glemme det?

– Han beklaget seg overfor meg og faren din.

– Men likevel …

– Jo da, jeg er enig med deg, sa Marie. – Jeg liker heller ikke måten herr Dyrhuus opptrådte på etter alt det som skjedde med Clemet, men du må ikke glemme at det er Trygves fortjeneste at alt ordnet seg og sannheten kom for en dag. Han er forelsket i deg, vet du. Marie kunne se at barnebarnet rødmet litt.

– Det gjør det ikke akkurat enklere, mumlet Nikoline.

Marie nøyde seg med å nikke. Hun fikk øye på en skole. På et skilt kunne hun se at de var på Sagene. Hun husket at frøken Larsen hadde undervist ved en skole på Sagene. Kanskje var det denne skolen?

– Men hvis dere ikke trenger noen nær forbindelse med Dyrhuus-familien, er det vel ikke så viktig at jeg gifter meg med Trygve, eller?

– Jeg vil jo gjerne at du skal få en trygg og god fremtid, sa Marie. – Trygve Dyrhuus virker jo som han har en lysende fremtid foran seg. Han driver flere butikker, og Christian Dyrhuus er en av byens rikeste menn. Hvis du gifter deg med ham, trenger du aldri å bekymre deg for fremtiden. Dessuten kan det jo hende at du får bruk for utdannelsen din også. Han trenger helt sikkert hjelp med alle forretningene han bestyrer, og det er jo slikt du liker.

– Ja, du har vel rett, bestemor, mumlet Nikoline.

– Uansett trenger du ikke å bestemme noe i kveld, fortsatte Marie. – Kanskje faren din skal mønstre på dampskipet til herr Dyrhuus’ eldste sønn, og da kommer vi til å ha mer med familien å gjøre.

– Ja, han snakket om det, sa Nikoline. – Krakow, ikke sant?

Marie nikket. – Jo, det stemmer.

– Hvorfor vil far det?

– Han kan jo ingenting om det å føre et dampskip. Nå får han muligheten til å lære seg det gratis. Vi kjenner ingen som eier et dampskip.

– Men far prøver å skaffe oss et dampskip nå, og det har ikke noe med Dyrhuus-familien å gjøre?

– Jeg vet ikke hva foreldrene dine har fortalt deg, men det er riktig. Vi blir nok de første i distriktet som får et dampskip i rederiet vårt, men du må ikke snakke om det under middagen i kveld, og heller ikke si noe til Trygve.

– Jeg skal ikke si noe, bestemor.

Marie nikket. – Bra, Nikoline. Vi skal uansett kose oss under middagen, og du trenger ikke å tenke så mye på fremtiden i kveld. Bare ha det hyggelig sammen med oss andre. Det er det viktigste.

KAPITTEL 2

Det var en disig og småkjølig kveld i Kristiania, selv om det var sommer. Tjenerskapet hadde tent i ovnen i salongen. Marie sto sammen med Nikoline og kikket inn i flammene. Begge hadde pyntet seg i fine kjoler. Marie rettet litt på en hårlokk hos barnebarnet.

– Er det noe galt? spurte hun.

– Nei da, smilte Marie. – Du ser flott ut. Det var bare en hårlokk som lå litt feil.

Nikoline smilte. Marie syntes at hun strålte, og det var bra, den litt kinkige situasjonen tatt i betraktning. Ingen av dem visste hva fremtiden ville bringe. Det var bra at herr Dyrhuus selv hadde tatt til fornuft og innrømmet farskapet, men det var en stor hake ved det hele. Han hadde neppe innrømmet noe som helst om det ikke hadde vært for at sønnen hadde avslørt hemmeligheten hans. Marie visste ikke om hun kunne stole på ham. Herr Dyrhuus var ikke hvem som helst, det var sikkert, men hva hjalp vel det om han til syvende og sist ikke var ærlig?

– Det lukter godt, sa Nikoline.

Marie nikket. Kjøkkenet hadde stått på noe voldsomt de siste timene. Marie ante ikke hva som sto på menyen, men det var sikkert noe eksklusivt og velsmakende. Herr Dyrhuus selv var nedenunder sammen med Trygve, Salve og den eldste sønnen, føreren av Krakow, som verken Marie eller Nikoline hadde hilst på. I kveld kom de til å bli seks til bords. Så vidt hun visste, hadde ikke eldste sønnen med seg følge.

– Jeg synes det lukter fisk, sa Nikoline.

– Ja, men noe annet også, mumlet Marie usikkert. Det var en lukt hun ikke kunne plassere, men hun fikk vente og se. Det kom sikkert til å smake godt.

De hørte stemmer nedenfra, og Marie kikket på barnebarnet. – Nå kommer de.

Christian Dyrhuus kom først. Bak ham kom Salve og Trygve Dyrhuus. Aller sist kom den eldste sønnen.

– Fru Olsen. Frøken Andersen. Dere ser vidunderlige ut, sa herr Dyrhuus. – Dette er min eldste sønn, Jan Erik Dyrhuus. Han er skipsfører på Krakow, Norges største dampskip.

– Det gleder meg, sa Jan Erik og hilste høflig på begge to.

– I like måte, sa Marie og neide.

Jan Erik kikket på Nikoline. – Du er akkurat så vakker som Trygve har fortalt meg at du er, sa han og smilte. – Faren din har vært og kikket på skipet mitt. Han ble visst imponert.

Salve nikket. – Krakow er litt av et skip, ja. Det er det ingen tvil om.

– Vi har blitt enige om at din far skal seile med skipet mitt til Amerika i neste uke, fortsatte Jan Erik.

– Ja, da ser det endelig ut til at jeg får lært meg det jeg trenger å kunne om damp, nikket Salve fornøyd.

– Det er godt å høre, skjøt herr Dyrhuus inn. – Det er snart ikke seil igjen å se på havet, så nå blir vel det neste et dampskip hos Olsen-rederiet?

Marie trakk på skuldrene. – Ja, ingen vet hva fremtiden vil bringe.

Døren inn til spisestuen gikk opp, og en tjenestepike forkynte at maten var klar.

Herr Dyrhuus klappet i hendene. – Da er det vel ikke noe annet å gjøre enn å gå og sette seg.

Marie husket forrige gang de hadde spist middag her. Maten hadde vært vidunderlig, og om de fortsatt hadde den samme kokka, kom nok også dette måltidet til å bli godt. De hadde ikke før satt seg, før den samme kokka som forrige gang kom inn og fortalte hva de skulle spise. – Til forrett blir det gravlaks. Hovedretten er breiflabbfilet og dampede grønnsaker. Desserten dere får, er dansk konfektkake med mokkasaus.

– Det høres deilig ut, sa Trygve og smilte til Nikoline.

Marie var enig, skjønt forretten var hun i tvil om. Gravlaks? Noe slikt hadde hun verken spist eller hørt om, men forhåpentligvis var det godt. Ellers ville de vel aldri ha fått det servert. I hvert fall ikke her.

En tjenestepike gikk rundt og skjenket vin i glassene. Så kom forretten på bordet. Marie kikket skeptisk på det som lå på tallerkenen. Tynne skiver med rå laks lå vakkert dandert på en skive brød, som var smurt med dill og sennepssaus, men det hjalp ikke helt for Marie. Hun kikket på den bleke fisken, som luktet av rått fiskefett, og gruet seg til å smake.

– Før vi begynner å spise, vil jeg gjerne skåle, sa herr Dyrhuus og hevet glasset. – Skål for at familiene våre igjen er samlet, på tross av det som har skjedd mellom oss. Måtte alt gå bedre denne gangen. Skål.

– Skål. Alle hevet glassene og drakk.

Marie likte ikke forretten, men spiste likevel. Hun ville ikke være uhøflig, selv om fisken var grov i kjøttet og vanskelig å tygge. Hun prøvde å ikke se på det brune fiskefettet, for da var hun redd kvalmen ville overvelde henne. Hun kastet et blikk på Nikoline og Salve, og forsto at heller ikke de var begeistret for maten. Men Salve, som tross alt var vant til skutelivet, spiste det han fikk servert, og ferdig med det. Da var det verre med Nikoline. Heldigvis fikk hun ned maten, og akkurat som Marie drakk hun en stor slurk av glasset med vin.

– Hva har dere gjort i dag? spurte Trygve etter at forretten var fjernet fra bordet. Han kikket på Nikoline og Marie.

– Å, vi gikk en liten tur i byen, svarte Marie. – Jeg kjøpte et par nye skinnhansker.

– Ser man det, ja. Det er nok av butikker å velge i her i byen, sa Trygve. – Fant du noe, frøken Andersen?

Hun ristet på hodet. – Det var mye fint, men jeg kjøpte ikke noe.

Trygve nikket. – Da passer det kanskje bra at jeg har kjøpt noe til deg.

Nikoline blunket. – Har du det?

Han nikket. – Ja visst. Du skal få det etterpå. Jeg tror du kommer til å like det.

Marie så at Nikoline ble både nysgjerrig og begeistret. Det var noe eget med å få gaver, det var sikkert. Tjenerskapet kom med hovedretten, og heldigvis var dette noe ganske annet enn forretten. Breiflabben var utsøkt, fast og fin i kjøttet, og den smakte ferskt og var veldig saftig. Det var det beste fiskemåltidet Marie hadde smakt på en evighet.

Også herr Dyrhuus syntes maten var god, og hevet glasset. – Skål for kokka, sa han. – Denne breiflabben var utsøkt.

Alle rundt bordet nikket.

Jan Erik satte glasset fra seg og kikket på Nikoline. – Si meg, frøken Andersen. Har du bodd her i Kristiania, var det så?

– Ja, det stemmer, svarte Nikoline. – Jeg gikk et år på skole her. Handelsskolens ettermiddagskurs.

– Det er ikke verst, fortsatte Jan Erik og kikket på den yngre broren. – Du kan jo trenge litt hjelp med den daglige driften av butikkene dine.

Trygve smilte kort. – Våre butikker. Det er vel ingen som eier noe helt alene i familien vår.

– Nei, det er sant. Våre butikker, men det er du som styrer dem, og det siste kvartalsresultatet kunne vært bedre, eller hva, far?

Herr Dyrhuus sendte et strengt blikk til eldste sønnen. – Resultatet var som forventet. Det er åpnet to nye butikker i nærheten av våre det siste halve året.

– Likevel … Jan Erik smilte til Nikoline. – Trygve kan nok helt sikkert trenge hjelpen din. Siden du har gått på handelsskole, regner jeg med at du har en skarp hjerne.

Marie kremtet. – Jeg syntes det var butikker på omtrent hvert eneste gatehjørne da jeg var ute og spaserte i dag. Jeg er ikke vant til slikt fra øyene.

Trygve nikket. – Ja, det har blitt mange butikker den siste tiden. Det er en kjøpmann som holder på å utvide nå om dagen. Ja, mitt inntrykk er at han er en fremgangsrik forretningsmann.

Nikoline kikket på Trygve. – Hvem er det?

– Du kjenner ham neppe. Han heter Cornelius Eng. Jeg tror datteren hans også gikk på et tilsvarende kurs som du gjorde, men hun er litt eldre enn deg.

Marie sperret opp øynene. Eng! Det måtte jo være familien Nikoline kjente. Verden var liten. Marie hadde for lengst slått det fast, og nå fikk hun et nytt bevis på det. Maken!

– Jeg vet hvem det er, sa Nikoline. – Det stemmer at hun gikk på det samme kurset som jeg gjorde.

Herr Dyrhuus kremtet. – Uansett om omsetningen har gått litt ned, er det ingen fare. Alle butikkene våre går bra. Konkurranse er bare sunt.

Jan Erik ristet på hodet. – Jeg hater konkurranse, sa han. – Med mindre jeg er sikker på å vinne, eller hva sier du, herr Andersen? Er du tilhenger av konkurranse?

Salve trakk på skuldrene. – Det beste er å tjene mest mulig penger, er det ikke?

– Jo.

Jan Erik lo og hevet glasset. – Det kan jeg skåle for. Ingen konkurranse, og en kiste full av penger.

Marie kikket på den eldste Dyrhuus-sønnen. Han lignet ikke på halvbroren, men oppførselen hans fikk henne til å tenke på Clemet. Han var selvsikker og litt brautende. Likte å skryte av seg selv og trekke andre litt ned. Clemet hadde vært fører for Olsen-rederiets største skute. Jan Erik var fører for landets største dampskip. Hun ristet det av seg og konsentrerte seg om desserten, som akkurat hadde kommet på bordet.

– Du har altså aldri jobbet på et dampskip før? spurte Jan Erik og kikket på Salve.

– Nei, aldri.

– Men du har vært fører for treseilere?

– Ja visst.

Jan Erik nikket. – Da er du sjømann, og du lærer sikkert raskt, så det blir neppe noe problem. Jeg kan se det på deg. Mye av det du kan, får du bruk for her også, men jeg kommer ikke til å behandle deg med silkehansker. Du blir en del av det vanlige mannskapet.

– Noe annet hadde jeg heller ikke forventet, sa Salve kort.

– Det er godt å høre, sa Jan Erik og smilte. – Det kommer ikke til å ta mange ukene før du kan det meste. Det føler jeg meg trygg på.

Etter middagen trakk de inn i salongen. Marie var sliten og gledet seg til hun skulle vende nesen hjemover i morgen. Hun likte seg best hjemme på Svartnesbu, men det var tydelig at Salve og Nikoline hygget seg. Salve og Jan Erik satt overfor hverandre og pratet med hvert sitt konjakkglass i hånden, mens Trygve og Nikoline sto borte ved flygelet. Barnebarnet så ut som om hun koste seg i selskapet hans. Han hadde akkurat gitt henne et halssmykke. Det var ikke rart hun var litt revet med av den gode stemningen.

Etter en liten stund kom herr Dyrhuus bort til henne. – Jeg forsto det slik at dere reiser tidlig i morgen. Skal vi gå en tur opp på kontoret for en liten prat nå?

– Ja, la oss gjøre det, sa Marie og fulgte etter rederen opp trappen.

– Vil du ha noe mer å drikke? spurte herr Dyrhuus.

– Nei takk, svarte Marie. Hun hadde fått nok etter den gode vinen til maten. Hun risikerte bare hodepine om hun drakk mer nå.

Etter å ha satt seg bak skrivebordet fyrte herr Dyrhuus opp pipa. Han smilte litt til henne, og pattet på pipa for å få tent den skikkelig. – Jeg syntes det var en vellykket middag, sa han. – Er du enig?

– Ja, svarte Marie.

– Og nå får jo svigersønnen din viktig erfaring fra et dampskip. Herr Dyrhuus nikket for seg selv. – Tilgi meg for at jeg er så direkte, men hvordan står det til med rederiet?

– Det er vanskelige tider, svarte Marie ærlig og ristet på hodet. – Det er egentlig ikke så mye nytt. Mange familier sliter.

– Dere også?

Marie møtte blikket hans. Visste han mer enn han ga inntrykk av? Det trodde hun ikke, men det var uansett ingen grunn til at hun skulle føle seg underlegen i denne samtalen. Herr Dyrhuus hadde invitert dem. Det var han som ønsket noe av dem, ikke omvendt.

– Vi sliter ikke, men selvsagt er det ikke lett for oss heller. Hadde jeg sagt noe annet, hadde jeg løyet. Vi kvitter oss med de skutene som ikke er lønnsomme, men foreløpig har vi flere skuter som tjener penger.

Herr Dyrhuus nikket. – Tilgi meg, mumlet han. – Selvsagt har du full kontroll over rederiet. Det var ikke meningen å være uhøflig, men fra vårt forrige møte forsto jeg at et dampskip var utenfor rekkevidde, men det kan jo forandre seg nå, ikke sant?

– Jo, bevares. Svigersønnen min drømmer i hvert fall om å bli skipsfører for et dampskip.

– Og nå får han den opplæringen han behøver. Gratis.

Marie nikket. – Det er svært snilt av dere.

– Det skulle bare mangle, og når det kommer til Trygve og frøken Andersen, ser det svært bra ut. Det er tydelig at de trives i hverandres selskap. Har du snakket med henne om et fremtidig ekteskap?

– Ja, men bare helt løselig.

– Hva er ditt inntrykk?

– Hun liker Trygve. Det har hun sagt, men etter det som skjedde forrige gang, er hun nok litt … urolig og skeptisk.

– Ja, det forstår jeg, men det var dessverre ene og alene min feil. Trygve var uskyldig. Det var jeg som forbød ham å ta kontakt med dere igjen.

– Men det gjorde han allikevel.

– Ja, heldigvis. Jeg tror det som skjedde, var til alles beste, og når det kommer til Clemet … Ja, så holder jeg fast ved det jeg sa forrige gang. Jeg akter å hyre agenter fra Pinkerton for å prøve å fange ham.

Marie nikket taust.

– Du vet ikke noe mer om Clemet enn ryktet om at han befant seg på amerikabåten?

– En ung sjømann kom på døra mi i fjor. Han fortalte at han hadde sett Clemet i New York.

– Jaså. Herr Dyrhuus tok frem blyant og papir, og noterte. – Når var dette?

Marie tenkte etter for å huske hva den unge sjømannen hadde sagt. Hun fortalte det hun visste, men nevnte ingenting om at Georg også hadde vært der. Marie ville først snakke med ham, før hun valgte å trekke ham inn i noe som helst. Men hvis Georg visste noe som kunne bidra til å få Clemet arrestert, måtte hun fortelle det til herr Dyrhuus.

– Dette var jo noe håndfast. Jeg skal videreformidle alt til etterforskerne når jeg sender telegram til dem. Han la fra seg pipa. – Du og Salve får ta en prat med frøken Andersen og høre hva hun tenker om fremtiden.

– Ja, det skal vi gjøre, svarte Marie.