Øystein Antonsen

Tid for ømhet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2018

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2018

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0936-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors ektemann

Tom, Ellinor og Knuds sønn

Victor Frost, Ingers ektemann

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

– Hadde det ikke vært for deg! brølte Daniel.

– Hadde det ikke vært for deg! Det siste ordet gikk over i et lavt skrik, og et øyeblikk måtte han senke revolveren i smerte.

– Gi deg nå, Daniel, sa Victor. – Det er over. Du har tapt.

Inger skalv. Daniel svarte ikke. En skjelving gikk gjennom kroppen hans, og det var så vidt han klarte å holde fast i revolveren, men så hevet han den igjen og rettet siktet mot Inger. – Du skal dø først, din forbannede heks.

Tiden sto stille. Blodet i årene hennes frøs til is. Revolvermunningen pekte rett mot henne. Det var over. Ingenting kunne redde henne nå. Daniel trykket av.

– Nei! brølte Knud og kastet seg mot henne.

Inger hylte. Drønnet fra revolveren var øredøvende.

KAPITTEL 1

Inger knep øynene hardt igjen. Ventet på smerten. Revolverdrønnet overdøvet alt annet. Hun skled og falt bakover. Slo hodet mot kanten på prammen og stønnet høyt av smerte. Sekundet etter falt Knud skrikende over henne. Båten gynget. Inger så at Selmer Evensen slapp esingen på den andre båten og for opp. Et nytt skudd smalt.

Inger kjente at frykten holdt på å lamme henne. Hun hadde vondt etter fallet. Alt var kaos. Knud lå over henne. – Hvordan går det med deg? spurte hun og klappet ham på kinnet, men skrek høyt da hånden ble full av blod. Hun kom seg opp på tofta. – Herregud, Knud! Er du skadet?

Knud tok seg til ansiktet og blunket. – Jeg er truffet, sa han.

I det samme brølte Daniel høyt, og Inger flyttet blikket over mot den andre båten. Selmer var midt i et basketak med Daniel, mens deres egen båt drev fritt. Victor hadde også reist seg fra tofta. Daniel mistet revolveren, men ga seg ikke uten kamp. Herregud, hvordan klarte Daniel å gjøre så stor motstand? Han var jo skadet.

– Øret mitt, stønnet Knud.

Inger blunket forvirret. Knud så ikke skadet ut, men så skar han en smertegrimase og tok seg til øret. Straks ble også hans hånd blodig.

– La meg se, sa Inger og dro håret hans varsomt til side. Hun gispet. Kulen måtte ha streifet øret hans og revet med seg en del av det. Det så smertefullt ut. – Hvordan føler du deg? spurte hun.

– Det gjør vondt, svarte Knud.

– Det skjønner jeg, men jeg tror ikke det er alvorlig. Kula har revet med seg en bit av øret.

Knud stønnet igjen. – Er du sikker?

– Jeg tror det. Inger prøvde å kikke etter så godt hun kunne, men det så ikke ut til at kula hadde gjort mer skade enn den på øret. Hun skottet over mot den andre båten igjen. Nå hadde Selmer fått overtaket. Han sendte Daniel i dørken med et slag mot hakespissen. Daniel ble liggende. Kampen var over.

Selmer kikket opp og fikk øye på dem. – Hvordan går det med dere? ropte han.

Båtene hadde drevet et titalls meter fra hverandre nå.

– Det går bra, ropte Inger tilbake, selv om hun følte seg alt annet enn bra. Hun hadde vondt etter fallet. Ikke visste hun hvor hardt skadet Victor var heller, men hun måtte være sterk. Kunne ikke synke ned i fortvilelse nå.

– Hånden din er full av blod! ropte Selmer.

– Knud er truffet, men jeg tror ikke skaden er alvorlig.

– Klarer dere å ro hit?

Inger kikket ned på Knud. – Jeg skal prøve å ro oss tilbake til de andre, sa hun.

Knud nikket svakt.

– Bare ligg helt rolig. Inger satte seg på tofta og grep årene. Hun var ingen kløpper bak årene, men dette skulle hun få til. Hun dro håret vekk fra ansiktet, la årene til rette mellom tollepinnene og begynte å ro. Det hadde blåst opp, men heldigvis befant de seg i le av Store Buskjær, og det tok ikke lang tid før hun hadde rodd båten bort til de andre.

– Bra, sa Selmer og smilte kort.

Inger så at Victor hadde revolveren nå, mens Daniel lå sammenkrøpet i baugen og ynket seg. – Hva skjedde? spurte hun. – Han fyrte jo av et skudd til.

– Han bommet, svarte Selmer, og kikket på Knud. – Hvor er du truffet?

– I øret, svarte Knud lavt.

Inger så at han var blek. Var det mer alvorlig enn hun hadde trodd?

– Er du sikker på at du er i orden? spurte Selmer. – Du ser klein ut.

– Jeg vet ikke, stønnet Knud.

Inger svelget. Det var ikke rart at Knud bar preg av det som hadde skjedd. Han hadde blitt truffet i øret av en revolverkule! Hun kjente et voldsomt støt av takknemlighet. Knud hadde uten videre kastet seg foran revolvermunningen for å redde livet hennes. Hadde det ikke vært for ham, tenkte hun. Hadde det ikke vært for ham!

– Klarer du å holde båtene inntil hverandre? spurte Selmer og så på Inger.

Hun nikket. – Jeg skal prøve.

Selmer kom seg over i båten deres, og kikket på skuddsåret. Han ristet litt på hodet. – Herregud, du har vært heldig, mumlet han.

– Hvordan ser det ut? spurte Knud.

– Bra, svarte Selmer. – En liten bit av øret er skutt av, men det ser ikke ille ut i det hele tatt. Du har nettopp blitt truffet av en revolverkule. Det er et under at du ikke er verre skadet.

Inger var lettet. Det kom til å gå bra med Knud, men likevel gikk det rundt i hodet hennes. Hva med Victor? Han trengte tilsyn av en doktor, og det fort. Hun kikket på Selmer. – Hvordan skal vi komme oss til land?

– Vi må slepe den andre prammen etter oss. Han kikket på Victor. – Klarer du å komme deg over i denne båten?

– Jeg tror det, svarte Victor.

– Kom igjen, jeg skal hjelpe deg, sa Selmer.

Victor kom seg på beina, og klatret over i den andre båten. Selmer hjalp til, og fikk satt ham helt bakerst i prammen. Inger hadde lyst til å gå bak og klemme ham. Holde rundt ham, men det måtte vente litt. Nå måtte de få løst denne situasjonen og komme seg til land så fort som mulig. Hun holdt fortsatt båtene inntil hverandre.

Selmer skottet på henne. – Klarer du å holde båten litt til? spurte han.

– Ja.

– Fint. Jeg skal bare få fatt i fortøyningen på den andre båten, så vi kan få slept den etter oss. Selmer fikk tak i tauet. Et øyeblikk var Inger redd for at Daniel skulle prøve på noe, men han ble liggende helt rolig. Han hadde gitt opp nå som han ikke hadde revolveren lenger, og med det skadede beinet var det ikke så mye han kunne gjøre.

– Sånn, nå kan du slippe den andre båten, sa Selmer etter å ha festet båtene sammen. Han grep årene og satte seg til rette på tofta.

– Det kommer til å bli tungt å ro tilbake med den andre prammen på slep, sa Knud.

– Ja, men vi har ikke noe valg. Det er ikke så langt til Holmesund. Jeg klarer det. Dessuten har jeg ikke lyst til å ha han der over i båten vår, sa Selmer og nikket bistert mot Daniel.

– Kan jeg gå bak til Victor? spurte Inger.

Selmer nikket. – Ja.

Inger skyndte seg bak til ektemannen. Hun så at han var preget. Han hadde mistet mye blod, og så fort de kom til land, måtte de skynde seg og hente en doktor. Det var mange som trengte tilsyn. Hun ga Victor et kyss på kinnet. – Hvordan går det med deg? spurte hun gråtkvalt.

– Jeg klarer meg, svarte han og strøk henne over kinnet med den friske hånden.

– Men du er jo skadet!

– Ja, men det kommer til å gå bra. Det er ikke alvorlig. Jeg lover deg det. Han skottet bort mot Knud. – Hvordan går det med ham?

– Han ble truffet i øret, men det så ikke alvorlig ut, det heller.

Victor stønnet. – Det er min feil, sa han.

– Hva snakker du om?

– Jeg trodde revolveren falt over bord, men så lå Daniel oppå den. Jeg burde ha forvisset meg om at han ikke hadde revolveren.

– Men du var jo selv skadet, sa Inger.

– Likevel, mumlet Victor lavt.

Inger sank inn mot brystet hans, og Victor holdt rundt henne. Hun lukket øynene og merket hvordan kroppen beveget seg med prammens bevegelser. Nå som hun slappet av, kom alle følelsene til overflaten. Hun hadde lyst til å gråte. Skrike høyt. Det var fryktelig. Bare tilfeldigheter gjorde at de satt her nå. De kunne like gjerne vært døde alle sammen.

Selmer rodde rett inn til Holmesund. Det satt noen guttunger på brygga og fisket, men da Selmer ropte at de måtte hente doktoren og lensmannen, ble det fart på dem. En gammel fisker som satt og reparerte garnet sitt, fikk også med seg opptrinnet og kom løpende til. – Hva i Herrens navn har skjedd? spurte han.

– Vi har tre som er skadet, svarte Selmer. – Kan du hjelpe til med fortøyningen?

– Ja visst. Fiskeren festet fortøyningen forsvarlig i en jernring. Deretter hjalp han Knud i land. – Hva har du gjort deg, gutt? Du har jo blod overalt!

– Jeg har blitt skutt, svarte Knud kort.

Fiskeren kikket på ham og blunket usikkert. – Du driver vel ap med meg nå?

Selmer la inn årene og kom seg opp på brygga. Deretter var det Inger og Victors tur. Selmer hjalp Victor.

– Har du også blitt skutt? spurte fiskeren og kikket himmelfallent på Victor.

– Han er skutt i armen, svarte Inger, som kunne se at fiskeren var forvirret. Det var ikke rart, for de var litt av et oppsyn. Noe slikt hadde han nok aldri sett før.

– Hva med han i prammen? Fiskeren kikket spørrende på dem. – Det ser ut som om han er den som er mest alvorlig skadet av dere alle.

– Det var han som skjøt, svarte Inger kort.

– Skjøt han på dere? Nå forstår jeg ingenting …

– Ikke tenk på det, sa Selmer og la en hånd på skulderen hans. – Jeg ba guttungene som sto her og fisket, om å hente doktoren og lensmannen. Tror du de klarer det?

– Ja, jøss, utbrøt mannen. – Det klarer de vel.

Inger fikk satt Victor ned på en benk. Hun kikket bekymret på ham. Han var svært blek, og skjorten full av blod. – Hvordan har du det egentlig? spurte hun.

– Jeg er litt svimmel. Han kikket på armen sin og ristet på hodet. – Det gjør vondt, men jeg klarer heldigvis å bevege den. Han skar en smertegrimase av den lille bevegelsen.

– Du får bare sitte her og ta det med ro til doktoren kommer, sa Inger.

Victor nikket svakt og skottet bort på Knud. – Kom hit, Magnussen, sa han.

– Hva er det, herr Frost? spurte Knud.

– Hvor traff han deg?

Inger skyndte seg å oversette, så han forsto.

– I øret. Jeg vet ikke hvordan det ser ut, men det gjør fryktelig vondt.

– Du reddet Ingers liv, sa Victor.

– Jeg vet nå ikke det. Han må ha vært dårlig til å skyte, siden han ikke traff meg bedre enn han gjorde.

– Daniel er flink nok til å skyte, han. Det var nok heller du som forstyrret ham i skuddøyeblikket da du kastet deg foran Inger. Victor smilte. – Sett deg ned på benken her, du også. Du har blitt skutt. Jeg føler meg elendig, men du ser overraskende pigg ut.

Knud satte seg. – Jeg tør ikke kjenne etter engang. Jeg er redd for hva jeg kommer til å finne ut.

– Når doktoren kommer, får han i hvert fall nok å gjøre. Det er jo den reneste sykestua her. Victor begynte å le, men det varte ikke lenge før latteren gikk over til et hult smertestønn. – Uff, mumlet han. – Jeg føler meg ikke bra. Det går helt rundt for meg.

Inger kikket bort på Selmer, som hadde tatt oppstilling på bryggekanten sammen med den gamle fiskeren. I prammen lå Daniel med lukkede øyne. Det så nesten ut som om han sov.

Doktoren kom en time senere. Han sperret øynene opp da han fikk se dem. – Hva er det som har skjedd her? spurte han.

Inger forklarte. Da hun var ferdig, så fortsatt doktoren en smule rådvill ut, men så ristet han det av seg. – Jeg skulle aller helst hatt dere hjemme i doktorstua mi, men det blir for langt å gå.

Den gamle fiskeren kremtet. – Du kan se på dem i huset mitt, sa han og pekte. – Jeg bor rett der.

– Flott, sa doktoren. – Det er best om vi kommer oss innendørs.

Knud klarte å gå selv. Inger hjalp til med å støtte opp Victor, men Daniel klarte ikke å gå selv, og Selmer og fiskeren måtte bære ham mellom seg.

Den gamle fiskeren bodde alene i huset, og doktoren gikk først inn. Etter å ha sett seg kjapt omkring, nikket han mot brisken på kjøkkenet. – Jeg tror dette er det beste stedet. Vi kan begynne med deg, unge mann, sa han og så på Knud. – Legg deg forsiktig ned her.

Knud gjorde som han sa.

Victor tok opp revolveren og viste den til doktoren. – Det er denne vi har blitt skutt med, sa han, men doktoren bare ristet på hodet. – Den får du heller vise til lensmannen. Jeg har ikke greie på våpen.

Doktoren skjøv håret forsiktig til side og kikket på øret. – Du har vært utrolig heldig. Treff i hodet er som oftest dødelig, men her har kulen truffet øret og bommet på resten av ansiktet ditt.

– Hvordan ser det ut? spurte Knud.

– Nå skal jeg først tørke bort blodet og rense såret. Det er ikke så lett å si slik det er nå. Det kommer nok til å svi litt. Du får bare bite tennene sammen.

Knud skar tenner. Spriten som doktoren brukte til å rense skuddsåret med, sved noe aldeles fryktelig, men det varte ikke lenge. Doktoren jobbet raskt og effektivt, og etter å ha renset såret plastret han øret. Til slutt surret han en bandasje rundt hodet hans. – Det ser ikke så ille ut, sa han. – Kulen rev med seg en bit av det øvre øret ditt. Du må ha på denne bandasjen en ukes tid, til såret har grodd. Dessuten hindrer den at du klør deg eller skraper opp skaden når du sover om natten.

– Det piper i øret mitt, sa Knud.

– Ja, det vil jeg tro, svarte doktoren. Kulen traff jo øret ditt, men pipingen kommer til å gå over etter en stund. Igjen ristet han på hodet. – Du har vært heldig, gjentok han. – Hadde kulen gått litt lenger ned, hadde du vært død nå.

Etter å ha gjort seg ferdig hjalp han Knud opp. – Bortsett fra skuddskaden i øret er du frisk og rask. Bare pass på at det ikke setter seg betennelse i såret. I så fall må du få noen til å hjelpe deg med å rense det med sprit. Han så på Victor. – Så var det din tur. Kom og sett deg på brisken. Jeg tror det er best. Du ser blek ut.

Inger lente seg mot kjøkkenbenken. Doktoren klippet opp skjorten. – Det har blødd mye, sa han. – Føler du deg svimmel?

– Ja, svarte Victor.

– Har du fått i deg vann etter at du kom i land?

– Nei.

– Kan noen av dere skaffe litt vann til herren? Jeg vil ikke gjøre noe mer her før du har fått i deg tilstrekkelig med vann.

Den gamle fiskeren nikket. – Det skal jeg ordne, sa han og kom tilbake med en øse med vann. – Sånn, jeg håper dette rekker.

– Takk, sa doktoren og fikk Victor til å drikke vannet. Deretter kikket han på armen. – Har du forsøkt å stanse blødningen selv?

– Jeg har prøvd å holde hånden stramt over såret, svarte Victor.

– Sitter kulen fortsatt i armen? spurte doktoren.

– Jeg er ganske sikker på at den har gått gjennom. Inngangshullet er lite.

– Det betyr dessverre ikke at du ikke kan ha skader i armen, sa doktoren. – Selv om inngangshullet er lite, kan det ha forårsaket stor skade. Prosjektilet har også sugd med seg skitt og klesrester inn i såret. Han kjente forsiktig på armen, og Victor rykket til i smerte. Det fikk doktoren til å smile. – Armen din er i hvert fall ikke lammet, og det er bra, men jeg vil ha deg med hjem. Jeg må rense såret skikkelig. Deretter må jeg sy, men det må gro innenfra. Derfor kan jeg ikke sy det helt igjen. Han snudde seg og kikket på Inger. – Forstår du hva jeg mener?

Hun trakk på skuldrene. – Ikke helt …

– Såret må være åpent, så det kan dreneres – i tilfelle noe går galt eller det setter seg vondt i det.

Inger nikket stille. Det hørtes ille ut, men doktoren visste hva han gjorde.

Doktoren snudde seg mot Selmer. – Hvor har dere plassert sistemann?

– Han ligger på sofaen i stua.

– Kan dere fortelle meg hva som har skjedd med ham? Han ser også ut som om han trenger tilsyn.

Inger kikket ut av vinduet, og fikk øye på guttene og lensmannen. Hun pustet lettet ut. Det var da enda godt.

Selmer fortalte doktoren om Daniel.

– Han må også opereres, sa doktoren og strøk hånden gjennom håret og ristet litt på hodet.

Inger forsto ham. Dette var litt av en situasjon for en doktor, han kom til å ha nok å gjøre de neste timene.