Øystein Antonsen

Lunefullt hav

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2018

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2018

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0941-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Victor Frost, Ingers ektemann

Tom Magnussen, Ellinor og Knuds sønn

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Hilda stønnet høyt. Louise støttet henne inn på soveværelset, og endelig kunne Hilda legge seg ned i sengen sin.

Louise så til sin forferdelse at hun blødde. – Hvordan har du det? spurte hun og la hånden på pannen hennes. Hilda var så varm at hun brant. Louise kjente en stigende uro.

Hilda utstøtte et nytt smerteskrik. – Jeg tror barnet kommer nå, sa hun. – Jeg … jeg kan ikke vente … på doktoren …

– Jeg henter en bøtte med vann og kluter, sa Louise. Hun hadde aldri vært med på en fødsel selv, bare lest om det. Hun visste i hvert fall hva hun burde gjøre. Hun løp av gårde og kom tilbake med vann og kluter. Hun fant ekstra sengetøy og pledd i skapet på soveværelset. Hjertet hennes banket hardt, og hun kjente et stikk av engstelse, men ignorerte det. Det eneste som betydde noe nå, var å hjelpe Hilda.

– Hvordan føler du deg? spurte Louise.

– Jeg har vondt hele tiden. Det føles som om barnet kan komme hvert øyeblikk.

Louise bøyde seg over henne, hjalp til med å dra opp kjolen og fikk av underbenklærne.

– Christen er ikke hjemme, sa Hilda plutselig.

– Hva er det du sier?

– Han og mor er i byen. De tok båten inn i dag tidlig. Jeg tror ikke de er kommet tilbake.

Louise kunne skreket høyt av fortvilelse. – Men Hjalmar er hjemme?

– Ja-a, svarte Hilda. Smerten var så stor nå at hun ikke klarte å holde tårene tilbake.

Louise kunne ikke tenke på det nå. Hun stolte på at Sofie kom til å hente doktoren så fort hun klarte. Hun hadde sikkert fått Hjalmar til å ro henne, men det kom til å ta en stund før de hadde ham her. En time, kanskje mer. Det kom an på om han var hjemme eller ikke. Det var bare en doktor på øyene, og til tider kunne det være nok å gjøre og store avstander. Hilda skrek høyt igjen, og Louise gjorde seg klar.

– Kom igjen, Hilda. Dette kommer til å gå bra. Jeg er her sammen med deg.

– Jeg vet ikke om jeg klarer mer …

– Jo, dette klarer du, Hilda, sa Louise bestemt og smilte oppmuntrende til henne. – Det vet jeg at du gjør. Kom igjen, nå. Press. Barnet kommer nå.

Hilda presset. Stønnet høyt og ulte av smerte.

– Det er bra, Hilda. Du klarer deg kjempefint.

Louise var fast bestemt på at dette skulle gå bra.

Hilda pustet tungt. – Det gjør så vondt.

– Jeg kan se barnet nå, sa Louise. – Du er flink. Fortsett å presse.

– Jeg prøver.

– Ja, det er bra. Fortsett.

– Jeg klarer ikke mer, stønnet Hilda.

Louise tok et forsiktig, men bestemt tak om hodet og skuldrene til barnet og dro det ut. – Nå er barnet ute.

Hilda klynket og gråt. Louise stirret på barnet. Bortsett fra Hildas gråt var det helt stille i rommet. Det slo i en dør nedenunder.

– Hvorfor er barnet så stille? hvisket Hilda.

Louise svarte ikke. Hun hørte skritt i trappen. Like etter kom doktoren inn på værelset.

– Louise … gjentok Hilda. – Hvorfor gråter ikke barnet?

KAPITTEL 1

– Hvorfor gråter ikke barnet? spurte Hilda fortvilet og prøvde å reise seg opp, men straks var doktor Andersen der. – Ta det rolig, frue. Nå er jeg her. Han kastet et blikk på Louise. – Legg en kald klut på pannen hennes og snakk beroligende til henne. Jeg skal se til barnet.

Louise skyndte seg bort til henne. Hun hørte skritt i gangen, men så var doktoren der og lukket døren bestemt igjen. – Ingen flere kommer inn her nå!

Hilda gråt. Louise la en kald klut på pannen hennes, men venninnen rev den bort. – Jeg vil ikke ha noen klut!

Louise skalv. Hun følte seg nummen i hele kroppen, og hjertet hennes hamret nervøst i brystet. – Doktoren sa at jeg skulle legge en klut på pannen din. Det kommer til å kjennes behagelig, sa hun så overbevisende hun kunne, men måtte kjempe mot tårene når hun så venninnens desperasjon. Det gjorde så fryktelig, fryktelig vondt.

– Jeg vil ikke ha kluten på pannen, gjentok Hilda. – Jeg vil ha barnet mitt! Hører du, Louise? Jeg vil ha barnet i armene mine nå!

– Det kommer du sikkert til å få snart, sa Louise. – Doktoren er her nå. Du er i de beste hender, men du må bare prøve å slappe av.

Hilda svarte ikke.

Louise strøk henne over den svette pannen. Venninnen hulket og stønnet. – Barnet mitt … barnet mitt …

– Du må prøve å slappe av, sa Louise. – Alt kommer til å ordne seg. Doktoren vet råd. Ikke vær urolig. Louise snakket videre. Visste ikke hva hun sa eller gjorde, men gjorde alt hun kunne for å være så støttende og trøstende som mulig. Doktoren klippet navlestrengen og lyttet etter hjerteslag hos det nyfødte barnet.

Kom igjen, tenkte Louise. Kom igjen, pust! Hun glemte å snakke, men grep venninnens hånd.

Hilda klemte hånden hennes hardt. Louise blunket. – Det kommer til å gå bra, Hilda, sa hun. Men nå klarte hun ikke lenger å holde tårene tilbake, selv om hun ikke burde sitte her og gråte foran venninnen.

Doktoren fortsatte med å rense barnets munn og svelg for slim og fostervann. Han arbeidet raskt og effektivt.

Hilda klemte henne hardt i hånden. – Louise, snakk til meg! Hva er galt med barnet?

Louise møtte blikket hennes. Synet hennes var tåkete av tårer. Hun klarte ikke å få frem et ord, og følte seg fullstendig håpløs. Hun kastet et blikk på doktoren. Han gjorde sitt beste, men barnet forble stille.

– Lo-uise, stønnet Hilda. – Hva er galt? Du må si det!

– Do-doktoren gjør sitt beste, Hilda, sa Louise. – Vi må bare stole på at han vet hva han skal gjøre. Hilda var roligere nå, nesten sløv, og grepet hennes om Louises hånd ble slappere.

– Hilda, sa Louise. – Hilda, er alt bra med deg?

Venninnen svarte ikke, og øynene hennes gled igjen. Louise snudde seg fortvilet mot doktoren. – Hva er det som skjer?

– Hun har mistet mye blod, svarte han. – Hun må ikke sovne nå.

Louise klemte hånden hennes. – Kom igjen, Hilda. Du må holde deg våken.

– Jeg prøver, mumlet hun. – Jeg prøver, men jeg er så slapp og sliten. Jeg vet ikke om jeg klarer mer.

– Jo, det er klart at du gjør, sa Louise og strøk bort håret fra pannen hennes. – Kom igjen, Hilda. Jeg vet at du klarer det.

Plutselig løftet doktoren barnet opp ned etter føttene, og ga det et kraftig klask på rumpa, men han fikk ingen reaksjon.

Hilda sperret opp øynene, og nå som hun så doktorens behandling av barnet, begynte hun å jamre og bære seg. Louise visste ikke sin arme råd. Hun følte seg så hjelpeløs. Det var ingenting hun kunne gjøre, selv om hun så gjerne ville hjelpe.

Doktoren kikket på Louise. – Det er dessverre ingenting jeg kan gjøre for barnet.

– E-er du sikker? Louise kikket fortvilet på doktoren.

– Ja, barnet har fått navlestrengen rundt halsen tett oppunder starten på fødselen.

– Ja, jeg så det da han kom ut, sa Louise. – Jeg skyndte meg å fjerne den.

– Det gjorde du rett i, dessverre var det for sent. Barnet var allerede dødt da.

Louise hulket høyt i fortvilelse, og doktoren la den ene hånden sin på skulderen hennes. – Jeg beklager, sa han. – Det gjør meg vondt at jeg ikke kan hjelpe. Dette er dessverre noe som kan skje under fødsel uten at vi kan gjøre noe for å forhindre det.

Det lød brutalt og grusomt. Tårene strømmet nedover kinnene hennes. Louise kunne ikke stanse dem for alt i verden. Følelsene brant og kokte i henne. Hun syntes så synd på Hilda. Tankene sveipet innom Sofie, som hadde gledet seg sånn til å bli storesøster. Det var så urettferdig.

– Hun har blødd en del, fortsatte doktoren. – Hun blør fortsatt. Jeg tror at det har skjedd noe galt under sammentrekningen av livmoren. Jeg skal prøve å stanse blødningen.

Louise nikket åndeløst, mens hun fulgte med på doktoren. Behandlingen så rå ut. Han klemte kraftig med begge hender over livmorkanten. – Nå presser jeg hardt nedover, forklarte doktoren. – Forhåpentligvis vil det stanse blødningen.

Hilda hadde tydelige smerter, og hun gråt og jamret seg. Etter en stund kikket doktoren opp. – Nå ser det ut som om den verste blødningen har stanset, men jeg må sy også.

Louise svarte ikke. Doktoren tok opp nål og tråd. Hilda var helt oppløst i tårer. Hun ristet og gråt, samtidig hadde blodtapet gjort henne sløv, og hun hadde problemer med å holde seg våken, men så fort hun fikk øye på nålen, skrek hun opp. – Hva skal du med den?

– Du har fått en stor rift etter den raske fødselen, frue. Det blør fortsatt. Jeg er nødt til å sy.

– Det kommer til å gå bra, sa Louise og prøvde å smile til henne, men Hilda bare fortsatte å jamre seg. Da doktoren begynte å sy, skrek hun høyt av smerte.

– Du blir nødt til å prøve å ligge stille, fru Evensen. – Hvis ikke tar dette bare lengre tid.

Louise strøk Hilda forsiktig over kinnet. Hun var svett og varm. – Dette kommer til å gå bra, Hilda. Bare doktoren får sydd deg nå.

– Barnet, stønnet Hilda. – Barnet … Hvorfor lever ikke barnet?

– Det er ikke din feil, Hilda …

Doktoren sydde. Hilda gjorde sitt beste for å ligge rolig, mens Louise trøstet henne så godt det lot seg gjøre. Heldigvis var doktoren flink, og stoppet effektivt blødningen. Etter at han var ferdig, tok han frem en flaske karbolvann som han desinfiserte såret med. Da det var gjort, reiste han seg opp og pakket ned det han hadde brukt. Han hadde ikke vasket Hilda, men det hadde ikke Louise regnet med heller. Det var ikke hans jobb, men familiens, så lenge det ikke var en jordmor til stede.

– Jeg beklager, men jeg gjorde alt jeg kunne, sa han medfølende.

– Det forstår vi, svarte Louise, for Hilda var ikke i stand til å si noe. Hun bare stønnet og bar seg, og det forsto Louise godt. Ord kunne ikke beskrive hvor synd hun syntes på venninnen.

– Da overlater jeg det dødfødte barnet til familien, så det kan begraves i all stillhet, sa doktoren.

Louise nikket mot døren. – Kanskje du skal sende inn en voksen først, og ikke Sofie som står der ute. Hun behøver ikke å se … ham.

– Det har du helt rett i, sa doktoren. – Jeg skal snakke litt med dem før jeg går.

Hilda lå med lukkede øyne og skalv svakt. Døren lukket seg etter doktoren. De var alene. Louise holdt venninnen i den ene hånden, og strøk henne over kinnet og håret med den andre. Det gjorde vondt å se henne slik. Det var ingen som hadde skyld i det som hadde skjedd, men det måtte være et mareritt for en mor å oppleve noe slikt. Louise ante ikke hva hun kunne si for å trøste venninnen. Det fantes kanskje ikke noe hun kunne si …

Louise visste ikke hvor lenge hun satt slik, før døren gikk opp og Hildur kom inn sammen med Hjalmar. Louise kom seg på beina. Hun følte seg helt ør, og det var så vidt hun ikke falt sammen.

Hildur grep henne i armen. – Takk for hjelpen, Louise. Vi har snakket med doktoren, og han fortalte hva som har skjedd.

Louise nikket taust.

– Du har vært til stor hjelp, men nå kan jeg og Hjalmar ta over.

Louise kastet et siste blikk på Hilda. Heldigvis hadde hun sovnet.

Hildur ga henne en kort klem. – Christen og Sofie er nedenunder. Doktoren har pratet med dem også.

Louise svarte ikke. Hun gikk ut fra soveværelset og lukket døren forsiktig etter seg. Det svimlet for henne. Hun hadde ikke begrep om hvor lenge hun hadde vært der inne sammen med Hilda, men det hele måtte ha pågått over flere timer.

Hun lente seg mot veggen for å hente seg inn før hun gikk ned til Christen og Sofie. Hun følte seg helt tom og utslitt. Dette var det verste hun hadde vært med på. Hun tenkte på barnet. Var det på grunn av henne at han ikke hadde overlevd? Nei, doktoren hadde sagt at det ikke var noen som kunne klandres. Det var ikke hennes feil. Ikke Hildas heller. Det var bare sånt som kunne skje. Hun ristet på hodet. Klarte ikke å kvitte seg med skyldfølelsen, på tross av det doktoren hadde sagt. Hun stønnet høyt og seg sammen med ryggen mot veggen. Så kom tårene. En flom av tårer som var umulig å holde tilbake.