MARGIT SANDEMO

Ensom i verden

Oversatt av Eva Jensen

Originaltittel: Ensam i världen

Denne boken ble første gang utgitt i 1996.

Copyright © by Vigmostad & Bjørke AS

Omslagsfoto: © CollaborationJS/Trevillion Images

Omslagsdesign: Tora Aasen

Elektronisk utgave (første versjon) 2018

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-0948-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

FØRSTE DEL

Inferno

1

Krigens kalde ansikt

Ved Rhinen, året 1638

Han våknet langsomt. Søvnen hadde døyvet smertene, pakket dem inn som i vatt, slik at de bare hadde ligget som en dump verking i drømmene.

Smerten ble stadig mer merkbar. Den vokste i styrke til den skar som sløve, raspende kniver gjennom ham, og han følte hvor ødelagt hele kroppen var.

Så ble han oppmerksom på lydene rundt seg. Jamringen, de halvkvalte skrikene. De hadde også vært med i drømmen. Nå kom også lukten. Stanken av svette, blod og åpne, verkende sår.

Hvor er jeg? tenkte han. At han var inne i et hus, hørte han av resonansen mot vegger og tak. Steinvegger?

Johannes Fell åpnet øynene.

En lampe med flakkende flamme opplyste svakt noe som måtte være en gammel vinkjeller. Grove steinblokker i veggene. Et mørkt tak. Store, forfalne vinfat. En døråpning ovenfor en steintrapp viste at regnet øste ned i et disig halvmørke og plasket nedover trappetrinnene.

Et menneske rørte seg i kjellerhvelvet. En … kvinne?

Nei, bare en jentunge. Hva i all verden gjorde hun her?

Johannes hadde fått hukommelsen tilbake. Det uventede angrepet. Kanonlavetten som ble veltet av fremstormende fiender og nesten knuste ham. Kameraten Niels, som ble truffet av et geværskudd på altfor nært hold.

Hvor var Niels?

Angsten tvang Johannes til en meget smertefull dreining på hodet for å se seg omkring.

Overalt på steingulvet lå det sårede og døende menn. De som allerede var døde, lå samlet i et hjørne. En mann like ved hostet blod og gråt hjelpeløst og fortvilet.

Johannes fikk øye på Niels. Han forsøkte å si navnet hans, men stemmen lystret ikke.

Det gjorde så vondt i brystet. Han kunne knapt puste.

Mellom dem lå kapteinen, med den ene armen avrevet. Han ville neppe leve lenge. Men Niels?

Å nei! Kulen hadde revet opp magen, og han var et grufullt syn. Johannes løftet møysommelig den ene armen, og Niels så på ham med matte øyne.

– Det går bra, Niels, hvisket Johannes hest. – Vi klarer dette.

I det samme kom jenta bort til Niels. Hun løftet opp hodet hans og lot ham drikke fra en øse. Hva hjelper vel det? tenkte Johannes fortvilet. Han er likevel fortapt.

Krigens ansikt. Denne forbannede krigen som rullet videre år etter år, og som hadde pågått så lenge at det ikke lenger var noen som visste hvorfor. Fyrster og riker kjempet mot hverandre, frem og tilbake, ustrukturert og meningsløst.

Jenta hadde dekket over Niels’ oppflengede kropp og lest et raskt Fadervår for ham. Så gikk hun videre.

Johannes hørte stemmen hennes. Hun snakket med noen. Nei, de messet – hun foran og mannen etter.

Jenta: – Dominus tecum …

Mannen: – Dominus tecum.

– Benedicta tu …

– Benedicta tu.

En annen stemme, hes av smerte, hørtes: – Hva faen? Har vi papister her? De er jo fiender, ut med dem! Hugg dem ned!

– Ora pro nobis … Jenta dreide på hodet. – Dere ber til samme Gud, ikke sant?

– Jo, men dette er jo vranglære! Det er oss han holder med.

– Jeg ser det. La Ham avgjøre om Han vil lytte til den ene parten eller til begge!

Eller ingen, tenkte Johannes, men det sa han ikke høyt. Det var så mange desillusjonerte menn i denne krigen, og jenta lot til å være ren av hjertet. Hvorfor ødelegge for henne? En så uvanlig livsinnstilling?

Men hva i all verden gjorde hun her?

Den sinte krigeren ropte: – Kom hit, din helvetes soldathore, så skal du få deg en omgang fordi du hjelper de ugudelige!

Hun brydde seg ikke om ham. Han kunne jo ikke få tak i henne heller, så skadet som han var.

Johannes følte at tungen klebet seg til ganen. Kroppen led av mangel på væske.

– Vann, bad han hest og hveste: – Wasser, bitte!

Jenta måtte ha hørt ham, for en stund senere var hun der. Han så opp på henne med sløret blikk. Hun kunne vel være et sted mellom tolv og fjorten år, kraftigere enn han hadde ventet, med et rundt og vennlig ansikt som burde ha fått lyse opp av glad latter i en sorgløs verden. Hun passet ytterst dårlig i dette vanvittige krigermiljøet. Men så stygg!

En øse ble løftet mot ham. – Drikk!

Johannes ble paff. Hun sa «drikk». Ikke «trink» eller «drink» eller «buvez» eller noe spansk eller italiensk. Men «drikk»!

– Hvordan visste du det? spurte han på svensk etter å ha fått i seg de etterlengtede dråpene.

– Du snakket i ørske, sa hun på en blanding av svensk og dansk. Var hun skånsk, kanskje?

– Hva gjør du her? spurte han lavt.

Hun svarte ikke. Snudde seg rundt og ropte på tysk:

– Meister! Meister, her er det en som vi kanskje kan redde.

En hengslete, eldre mann med bukkeskjegg kom ut fra skyggene i den andre enden av hvelvet, der det lå flere sårede. Øynene brant dypt inne i kraniet av en grenseløs tretthet. En feltskjær?

Etter et blikk på Johannes rev den gamle mannen av ham kyrasset, som han hadde «byttet til seg» fra en død rytter. Han hadde ikke lov til å bære kyrass, fotsoldat som han var, men denne gangen hadde det uten tvil reddet hans liv.

Det gjorde fryktelig vondt da panserplatene ble revet vekk fra bryst og rygg, men Johannes bet i seg smerten.

Den hardhendte legen klemte brutalt på kroppen hans, vred på armer og ben, og så rettet han seg opp.

– Flere brukne ribben. Og det høyre benet. Spjelk det, Kira! Siden får han klare seg selv.

Feltskjæren snudde seg og gikk sin vei. Andre skadede ventet. Han hadde uttalt navnet hennes med K, ikke Kj.

Jenta fant en grov pinne og rev skjorten av Johannes. Med de enkle remediene begynte hun å spjelke benet hans.

– Er han din far? spurte han.

Hun ristet på hodet. – Han lærer meg opp. Han er min beskytter.

– I hele verden?

– Ja.

Johannes jamret inne i seg da hun lirket benpipene på plass. Da han klarte å snakke igjen, pekte han på Niels: – Kameraten min …?

– Jeg er lei for det.

Sorgen skyllet over Johannes. Av alle krefter holdt han tilbake tårene av tretthet, smerte, håpløshet og sorg. Ville ikke vise dem for dette barnet, som måtte ha det enda verre på sin måte.

Kapteinen mellom Niels og ham var også død.

Så var jenta ferdig med Johannes og gikk videre.

Da morgenen grydde, var hun borte.

Johannes Fell glemte aldri den unge jenta.

2

En staselig adelsmann

Skåne, 13 år tidligere, året 1625

På herregården Christianelykke i Skåne rullet den mektige eieren pergamentbrevet sammen med et smell. Det kongelige seglet dinglet rødt og imponerende ned fra rullen.

– Utvalgt til å følge Hans Majestet Kong Christian IV på hans hellige korstog mot den katolske hærens fremrykning i Det tyske riket. Hva sier du til det, Sophie?

Ansiktet blusset rødt, og øynene lyste av stolthet.

– Å, Frederik, så stilfullt, ropte hans hustru og slo hendene sammen i henrykkelse.

– Jeg må prøve utrustningen straks. Og mine våpen! Kårde og to pistoler.

– Men Frederik, hvordan skal jeg klare meg uten deg?

– Du blir selvfølgelig med! Det er ordnet slik at man kan ta med seg familien hvis man vil. Den kan følge etter i det trygge trosset og blir innlosjert på beste måte i de byene som vi drar gjennom. Det blir et eventyrlig seierstog, Sophie, der alle kommer til å beundre oss – den kongelige danske hær!

– Så fint! Da kan jeg hilse på min kusine i Lübeck. For vi kommer vel dit?

– Det … kan jeg ikke svare på nå, kjære. Men det ville jo være hyggelig.

En stund senere viste han seg frem i den fargerike uniformen, med fjær i den bredbremmede hatten, prangende bandolær, kravestøvler som flagret rundt bena, grønne fløyelsbukser, kravehansker, hvite kniplingsmansjetter og en likedan hvit krave rundt halsen. Hjelmen og kyrasset, den tunge rustningen fra halsen til knærne, tok han ikke på seg, det lå skinnende blankt på en benk.

– Å Frederik, så stilfull du er, sukket Sophie.

I mai 1625 sto Christian IV klar med sin hær i søndre Holstein. Hæren besto for det meste av tyske leietropper, 20 000 mann. Kavaleriet var sammensatt av 600 mann utvalgt fra den danske adelen; blant dem befant unge Frederik seg. Ellers var det 6 000 mann som var hentet fra Danmarks beste regimenter. De var kledd i praktfulle uniformer i rødt, gult og blått – slik at fienden lett fikk øye på dem. Men det var det ingen som tenkte på. Disse fargerike mennene utgjorde elitetroppene.

Så nobelt, tenkte Frederik da han så ut over den imponerende store hæren. Å forsvare den rette troen, det var stort!

I virkeligheten hadde Christian IV bare planer om å erobre nytt nordtysk land for Danmark og seg selv – og å komme erkefienden Sverige i forkjøpet som seierherre og helt i den store krigen som hadde pågått siden 1618. At kong Gustav II Adolf hadde de samme planer for Sverige, var en annen sak. Christian var først ute.

Det Frederik ikke visste, var at Sophie var gravid. Hun visste det ikke selv engang, tåpelig som hun var.

Frederik så egentlig ikke ut som en adelsmann. Han var stor og buldrende, med et smil så stort som en rovdyrkjeft, og pen var han vel heller ikke, så grovbygd som han var. Men han elsket sin skjøre, sårbare Sophie og var god mot henne, og enda hun hadde grøsset første gang hun så ham, hadde hun lært å beundre hans brautende natur, hans svarte øyenbryn og hans hårete bryst. Da han tok henne i sin favn og elsket hemningsløst med henne, hadde hun dånt av lykke.

Uten motstand kom den danske hæren over Elben og frem til Weser og fulgte elven helt til Hameln.

Den gamle krigsreven Tilly fulgte danskene med øynene, og også Wallenstein så tiden an. Til slutt ga den katolske ligaens leder, kurfyrste Maximilian av Bayern, Tilly lov til å gå til angrep.

Frederik var kamplysten. Han ville vise sin Sophie hva han dugde til. Men kong Christian var skadet, han hadde falt av hesten ved Hameln 20. juli 1625 og pådratt seg en hjernerystelse, så han var ikke i stand til å lede hæren sin i kamp.

I mellomtiden hadde Sophie oppdaget sin lykkelige tilstand i en særdeles uheldig tid. Dessuten var hun inderlig lei av å farte omkring med trosset. I begynnelsen hadde det vært noen adelsfamilier, offisershustruer med eller uten barn, som hadde skravlet sammen og hatt det hyggelig, opprømt over å få være med på dette vidunderlige felttog for Gud. Men hverdagen og ubehagelighetene slet på nervene, og dessuten kom nye kvinner med i trosset. Og det var så visst ingen bleke små adelsdamer. Det ble etter hvert et fryktelig røverliv om nettene, med leiesoldater som besøkte disse løsaktige kvinnemenneskene i leiren. For det var ikke slik at det alltid passet å overnatte i en by med fine rom og god servering.

Sophie hadde det dobbelt vanskelig, gravid som hun var, og det hjalp ikke at Frederik ofte kom og trøstet henne. Hun ville hjem. Eller iallfall til sin kusine i Lübeck.

Denne byen hadde de for lenge siden passert i det fjerne. Dessuten var innbyggerne der fiendtlig innstilt mot Christian IV og hans danske hær og ville ikke støtte ham i kampen mot den katolske ligaen.

Så dit torde ikke Frederik sende sin elskede Sophie.

I september var tiden inne for henne. De befant seg da i nærheten av Nienburg, og Frederik klarte å få henne innkvartert i et hus.

Der fødte hun en datter som de døpte Kirsten Maria etter mormor og farmor.

Frederik var fryktelig stolt, men Sophie var ikke fullt så lykkelig. Når hun var alene med piken, rant tårene hennes.

– Det var ikke slik du skulle se ut, snufset Sophie. – Du skulle jo ikke ligne din far!

Hun så på det kraftige, bredskuldrede barnet med det svarte håret og det brede, skrikende gapet, og hun syntes at hun hadde fått en trollunge. Nei, vakker var ikke lille Kirsten Maria, det kunne ingen påstå, men hun var robust og sto imot de epidemiene som herjet i byen. Da var det verre med Sophie. Hun pådro seg alle slags sykdommer: snue, brystsyke, magesyke – alt!

Derfor kunne hun ikke sendes hjem igjen, noe som vel ville ha vært det beste. Hun måtte bli der hele vinteren og våren og føle seg forlatt av alle. Men Frederik, som besøkte sin lille familie så ofte han kunne, elsket den lille datteren som smilte fornøyd og tannløst mot ham. Etter hvert fikk hun tenner, og hun kunne sitte på fanget hans.

Men Sophie klaget: – Hun burde ha blitt født som gutt. Du ser jo hvor bastant hun er.

– Nonsens, hun er fin som hun er, sa Frederik trygt. – Men nå kan jeg ikke besøke dere på en stund, er jeg redd. Nå brygger det endelig opp til kamp. Tilly og Wallenstein har forent sine styrker og er klar til å angripe oss. Nå får vi endelig vise hva vi duger til!

– Å Frederik, så stilfullt, hvisket Sophie. – Men du blir vel ikke såret, helten min?

– Naturligvis ikke! Hans Majestet har krigsplanen klar, og vi kan ikke tape. Vi slåss jo for den gode saken, vet du. Vi har Gud på vår side.

– Å Frederik! Det er så stilfullt at jeg kan dåne! Men etterpå reiser vi hjem, ikke sant?

– Når vi har slått fienden, står det oss fritt å gjøre hva vi vil.

Så skiltes de. Lille Kirsten Maria var nesten ett år gammel.

Den 17. august 1626 sto kong Christian klar til kamp ved Lutter am Barenberge. Slottet der var i hans besittelse. På sletten i nærheten sto slaget. Hans og Tillys hærer var omtrent jevnstore, med omkring 20 000 mann i hver.

Slaget ble katastrofalt for danskene. Tilly hadde overbevist soldatene sine om at de kjempet for den rette og sanne tro, og de gikk på med dødsforakt. Kong Christians leiesoldater, mest tyskere, men også skotter, engelskmenn og andre nasjonaliteter, ble grepet av panikk og flyktet.

Kongen forsøkte forgjeves å samle sine tropper. Selv holdt han stand til det siste, men ble til slutt nødt til å flykte. Da besto hele hans hær av 80 ryttere. Det var alt. Den godmodige Frederik var falt. Sophie ventet forgjeves på ham i Nienburg. Ingen beskjed nådde frem til henne, men hvem skulle ha gitt henne den? Det må være en hard kamp, tenkte hun. Min tapre Frederik, hvordan går det med ham?

En ny farsott hadde lagt henne til sengs, og hun fikk en ung jente i huset til å ta seg av Kirsten Maria.

Men også den hjelpen mistet hun. For nå kom kong Christians leiesoldater nordover i plyndrende horder. De tok alt de ville ha, og den unge jenta forsvant bare. Ingen kjente hennes skjebne.

Derimot fikk Sophie endelig beskjed – da var det gått to måneder siden Frederik falt.

Hun gråt mye og forsøkte tappert å samle tankene om sin manns edle død. Hun så ham for seg, med en kule i brystet, der han lå på marken. Hans Majestet sto på knærne og holdt hodet hans mens Frederik hvisket en siste hilsen til sine kjære Sophie og Kirsten Maria.

– Å Frederik, så stilfullt, snufset hun halvkvalt av gråt.

Sannheten var at han hadde fått halve hodet skutt vekk og hadde sprøytet så mye blod og hjernemasse på de nærmeste soldatene at de måtte kaste opp. Så falt han hodestups ned fra hesten og dunket rett i den leirete marken så sølen skvatt.

For det er krigens sanne ansikt.