Rune Angell-Jacobsen

Hevnens flammer

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2018

All rights reserved

Omslagsdesign: Kaja Spjelkavik

Omslagsillustrasjon: ©Schutterstock/Anna Movchan/Janelle Lugge/Vitaliy Bodnar/Ambient Ideas/serazetdinov

Elektronisk tilrettelegging: eBokNorden as / Type-it AS

ISBN 978-82-334-1367-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

1

TOGREISEN GIKK velsignet smertefritt ut av Nashville, og selv om farten var liten, tøffet det lange toget jevnt og trutt vestover. Etter hvert gikk ferden mer mot sørvest, med mange stopp for å slippe møtende tog frem, og da mørket kom, gjorde de holdt i en by som het Jackson. De to hundre og tjue amerikanske milene til Memphis kunne vanligvis kjøres på én dag, men ikke nå når krigen krevde mindre fart fordi linjen plutselig kunne være ødelagt. Dessuten hadde de startet et stykke utpå dagen, og det var mange tog langs den enkeltsporede linjen.

De tre løslatte fangene hadde det greit om bord, selv om vogna de satt i var stappende full. Eiliv Storvollen holdt øye med de to andre i begynnelsen, og særlig var han opptatt av Slim Wilson, for han kjente seg langt fra trygg på den tynne fyren. Slim hadde øyeblikkelig sluttet seg til en gjeng blåkledde soldater som spilte kort, mens Bud Deacon satte seg til å sove i en krok, og der ble han sittende det aller meste av veien.

Eiliv tenkte at det var et underlig selskap han var havnet i. Her satt han og var en slags leder for to småkjeltringer, to tilfeldige fengselskamerater som han slett ikke stolte på og som han antakelig måtte drages med helt til New Orleans. Men han ønsket ikke å bli kvitt dem heller, for han visste jo at de kunne bli gode å ha hvis han kom ut for noe – problemet var bare at de godt kunne komme til å skaffe ham mer bråk enn glede, så Eiliv var fast bestemt på å passe godt på de to. Derfor ga han også Slim en kort advarsel før han begynte å spille kort.

«Ikke noe tøys nå!» mumlet han stillferdig etter at han hadde trukket den tynne fyren til side, slik at de andre spillerne ikke skulle høre det.

«Tøys, jeg?» Slim himlet med øynene. «Hvor dum tror du egentlig at jeg er?»

«Dum nok til å havne i fengsel, så vidt jeg vet», svarte Eiliv tørt.

«Sammen med visse andre jeg kjenner!» fnyste Slim irritert. «Dessuten skjønner jeg godt hva som står på spill, så du kan være helt trygg på at jeg skal passe meg.»

«Bra», nikket Eiliv med et stramt smil. «Ville bare være sikker.»

«Pass på deg selv, du!»

«Hvis du tar den tonen, sier jeg takk for laget!» knurret Eiliv. «Jeg klarer meg fordømt godt uten deg.»

«Ta det med ro, mann!» stønnet Slim. «Okay, du er sjefen, hvis det var det du ville vise. Jeg skal gjøre som du sier, sjef.»

«Korrekt. Skal du reise sammen med meg, er det jeg som er sjefen», nikket Eiliv. Han hadde allerede bestemt seg for å kjøre hardt på dette og ikke et øyeblikk la dem være i tvil om hvor han sto. Slim og Bud var reisefeller, kanskje til og med forbundsfeller, men kamerater var de ikke!

«Alt i orden. Jeg skal oppføre meg pent», forsikret Slim litt mer medgjørlig. Da Eiliv nikket, gikk han bort til kortgjengen og satte seg på plassen de hadde holdt av til ham.

På litt avstand satt Eiliv og fulgte pokerspillet med halvlukkede øyne, og etter hvert ble han klar over at Slim var dyktig med kortstokken – kanskje litt for dyktig, når sant skulle sies. Antakelig kunne han måle seg med Johan Dala, tenkte Eiliv, selv om den lyse svensken ellers var en helt annen fyr enn tynne Slim Wilson. I hvert fall var det opplagt at Slim hadde gode ferdigheter, selv om han tapte mer enn han vant i begynnelsen.

Etter hvert begynte Slim å vinne litt, og da toget stoppet for kvelden, hadde han en pen haug med mynter i overskudd. Ikke alle var like glade for å ha tapt, men slik var det jo i poker, så det fantes ikke noe nytt i det. Like etterpå ble kortspillet avbrutt, siden flesteparten av soldatene ville sove og heller fortsette neste morgen. Før de gikk til ro, var nesten alle sammen ute og slo lens, og Eiliv benyttet anledningen til en kort prat med de to andre.

«Det gikk visst bra med kortspillet, Slim?» spurte han vennlig til å begynne med.

«Jøss da, tjente omtrent tjue dollar», nikket den tynne mannen.

Eiliv visste at dette var omtrent riktig, så han var tilfreds med svaret.

«Bra. Vi trenger pengene. Bare ikke bruk noen knep, selv om disse soldatene er aldri så enkle mennesker», advarte han. «Du vet ikke ordet av det før en eller annen kan avsløre deg.»

«Jeg spiller ikke falskt!» utbrøt Slim fornærmet.

«Det skal jeg ikke mene noe om», svarte Eiliv. «Men til og med jeg ser jo at du er flinkere med kortstokken enn de andre, så vær forsiktig, ellers kan en eller annen lett komme til å tro at du jukser, bare fordi fingrene dine er så kvikke. Skjønner?»

«Ja da, sjef!» stønnet Slim, men i neste øyeblikk smilte han og så mer medgjørlig ut. «Du har selvfølgelig rett. Jeg har bare ikke tenkt på det på den måten før», la han til.

«Der ser du, det er ikke dumt å få Eiliv som sjef», smilte Bud velvillig. «Han kan kanskje klare å holde oss to unna bråk.»

«Har dere to vært sammen før?» spurte Eiliv mistenksomt. Han var ikke helt sikker på at det var sannheten de hadde fortalt ham i fengselet, og de virket nesten litt for fortrolige og så ut til å kjenne hverandre bra.

«Nei, vi møtte hverandre i fengselet, akkurat på samme måte som vi møtte deg», forsikret Bud øyeblikkelig. «Men du vet, vi tilbrakte jo noen flere dager der, så vi ble godt kjent med hverandre. Det tok tid før dommeren fant det for godt å komme tilbake til byen.»

«Ja, vi satt inne i nesten to uker mens han var ute på landsbygda og dømte i øst og vest», mumlet Slim dystert. «Ikke akkurat de to beste ukene i mitt liv, spør du meg!»

«Nei, men kanskje de kan føre til den beste tiden i livet vårt!» smilte Bud håpefullt. «Jeg tror Eiliv kan ordne den saken for oss. Ikke sant, sjef?»

«Mulig», svarte Eiliv. «Det kommer helt an på dere selv. Jeg legger ikke skjul på at i så fall må jeg også ha nytte av det, og hvis dere steller i stand bråk for meg, er det bare å glemme hele greia. Jeg håper og tror at det er klart nok?»

«Kan ikke bli tydeligere, sjef!» flirte Slim.

«Bra. Ikke vinn for mye i morgen», advarte Eiliv enda en gang, før han gikk inn igjen i vogna for å ta kvelden.

Karene la seg i setene og på gulvet, tett i tett som maur i en tue, og selv Eiliv sovnet fort denne kvelden. Det var forholdsvis liten fare for å bli overrasket av opprørere akkurat i disse traktene, så han kjente seg rimelig trygg der han lå. Dessuten var han stupende trøtt etter en nesten søvnløs tid blant rottene i fengselet.

Om morgenen ble de vekket av jernbanefolkene, som allerede ved det første dagslyset var i full sving igjen. Det ble fyrt under kjelen samtidig med at lokomotivet fikk påfyll av vann og tenderen mer ved, og all denne virksomheten foregikk ikke akkurat i det stille. Rop og forbannelser ljomet rett som det var, sammen med en og annen lattersalve og en kar som sang eller plystret, så det varte ikke lenge før passasjerene fant det like godt å stå opp.

Eiliv gikk raskt inn på stasjonsområdet og fortsatte opp i byen til han fant et bakeri som allerede var i full sving, og der kjøpte han et langt brød og et stykke ost før han gikk tilbake til de andre. De tre karene delte maten og syntes de hadde det svært så bra.

«Ikke et eneste merke etter rottetenner i dette brødet, nei!» flirte Bud med en munter grimase.

«Ikke så mye som en lort å se!» lo Slim med munnen full av knasende ferskt brød.

«Nei, den slags er vi ferdige med», lovet Eiliv. «For godt. Hvis dere gjør som jeg vil.»

«I så fall følger jeg deg hvor det skal være, sjef!» forsikret Bud.

«Amen», nikket Slim og brøt et nytt stykke av osten. «Du skal bare se at fengselsoppholdet virkelig ble til velsignelse for oss, enda så råttent det var!»

«Ja visst! Si meg, hun der slavejenta Sora, har hun store bobler?» Bud gliste forventningsfullt mens han ventet på svaret.

«Det var da fryktelig så opptatt du er av jentenes bobler, som du kaller dem!» flirte Eiliv tilbake. «Var det ikke ballonger du pleide å si før, forresten?»

«Jo da, men det var før jeg ble en dannet mann. Har hun?»

«Ganske store», svarte Eiliv likegyldig, som om emnet ikke interesserte ham så mye. Men han husket jo Sora med både glede og dårlig samvittighet, og han undret seg på om hun fremdeles var på Grand Manor.

«Var de helt svarte?» spurte Bud – han fisket alltid etter mest mulig saftige fortellinger på dette området, kanskje mest fordi han ikke hadde opplevd stort selv.

«Gud bevare meg som du spør!» Eiliv ristet oppgitt på hodet. «Tror du kanskje boblene hennes er hvite, når resten av jenta er svart? Forresten er hun ikke svart, bare litt brun. Mye finere farge enn det jævla grå skinnet vårt.»

«Enn lenger nede, der du vet?» drev Bud på. «Hvordan er de svarte jentene der?»

«Det får du jaggu finne ut selv!» lo Eiliv, og Bud skrattet sammen med ham.

«Jeg gleder meg jævlig til det!» slo han fast – som om noen skulle være det minste i tvil om det. «Gud hjelpe meg som jeg gleder meg til det!» la han til og gned seg i nevene.

«Hvor pokker har du vært før i livet?» undret Slim med en geip. «En voksen mann som deg skulle jo ha funnet ut både det ene og det andre for lenge siden.»

«Har bodd oppe i Maine det meste av livet, og der finnes det omtrent ikke niggere», sukket Bud lidende.

«Nei vel, men det må jo finnes kvinnfolk der også?» spurte Slim.

«Selvfølgelig, men for en fattig dævel som ikke nettopp har utseendet med seg, og som attpåtil er sjenert for damer, er det ikke så enkelt», sukket Bud med et unnskyldende flir. «Forresten sa du selv at du heller ikke hadde mye erfaring med damer.»

«Nei, men jeg har da i det minste prøvd litt!» sa Slim med en overlegen mine.

«Svarte også?» spurte Bud spent.

«Nei, ikke akkurat det», måtte den andre medgi. «Men jeg kan ikke tenke meg at det er så stor forskjell, når det kommer til stykket.»

«Tenke? Jeg vil finne det ut!» erklærte Bud med et drømmende smil.

«Gjør endelig det», sukket Eiliv. «Forresten er det en ting deres bør være klar over, og det er at det finnes slaver som ser ut som nesten som oss. Det er nok at de har bare en anelse svart blod i seg, så blir de regnet som svarte. Uansett hvor lite det er.»

«Jøss!» utbrøt Bud og fikk åpenbart noe å tenke på.

«De er vel ikke slaver nå lenger», mumlet Slim og strakte seg.

«Ikke der Unionen har kontroll, nei, men overalt ellers», forklarte Eiliv. «Dessuten må de jo ha noe å leve av, så det blir vel omtrent som før, vil jeg tro.»

Litt senere peste toget videre, og etter hvert tok også kortspillet seg opp igjen. Eiliv la merke til at Slim virkelig spilte litt mer klosset nå, og at han heller tapte enn vant på veien inn til Memphis. På slutten sopte den tynne mannen riktignok til seg et par bra potter, så han endte opp med godt og vel like mye som han hadde begynt med om morgenen.

Hele veien hadde Bud bare sittet og slumret, og ofte hadde han et lite smil på leppene. Den kraftige fyren så ut til å drømme seg helt bort, og han tenkte vel som vanlig på jenter, trodde Eiliv, som måtte smile litt for seg selv når han så på ham. Bud var kanskje ikke verdens smarteste kar, men han var absolutt ikke dum heller, og i motsetning til Slim, var han lett å ha med å gjøre. Bud Deacon var ikke den som utfordret lederen hele tiden, slik Slim Wilson hadde tendenser til – men det Slim manglet i underdanighet, tok han igjen i kløkt og vilje.

Slett ikke noe dårlig par, de to, tenkte Eiliv Storvollen grunnende. Mer og mer gikk det opp for ham at han kunne komme til å få stor nytte av sine nye bekjentskaper. Han begynte til og med å se for seg hvordan, men dette var det altfor tidlig å sette ord på.

Snart kjørte toget inn på stasjonen i Memphis, og de tre karene ruslet straks ned til bredden av Mississippi River. Der lå det minst et dusin elvedampere langs kaiene, og etter å ha forhørt seg litt, fant de en som snart var klar til å seile sørover. Det var en av de største båtene på elva, den hadde navnet Memphis Belle malt med svære, røde bokstaver langs det ruvende, hvite overbygget. Akterut dominerte et digert, rødmalt skovlhjul, mens to høye, svarte skorsteiner raget mot himmelen et stykke nærmere midten av fartøyet.

«Har dere plass til tre mann sørover til New Orleans?» spurte Eiliv.

«Hvilken klasse, sir?» spurte en uniformert kar ved gangveien.

«Første, naturligvis. Kan du ikke se det på oss?» flirte Eiliv muntert, til Buds store bifall. Mannen ved gangveien lo godmodig tilbake og så ikke helt ut til å tro på det.

«Det koster dere i så fall nitti dollar, inkludert måltidene underveis», sa han.

«Greit nok», svarte Eiliv og pekte på Slim. «Han betaler.»

Den tynne mannen trakk lydig frem pengene, som han hadde hatt gjemt i støvlene da han satt i fengselet, og dermed kunne de tre gå om bord. Bagasje hadde de stort sett ikke.

«Hvor lang tid tar det til New Orleans?» spurte Eiliv med det samme.

«Omtrent fire døgn, vil jeg tro», svarte den uniformerte.

Plutselig syntes Eiliv Storvollen at det nesten var altfor kort tid, som om han ønsket å utsette møtet med Victoria litt til. Han skjønte jo at årsaken var usikkerheten som lå der, siden han ikke hadde noen garantier for at hun fremdeles ventet på ham – og heller ikke for at hun fremdeles var forelsket hvis hun var der. Hun kunne godt være gift med en annen allerede, selv om voodooprestinnen Marie Aguirre hadde holdt en messe og lovet at Victoria skulle bli Eilivs – han hadde fremdeles voodooposen hennes i lommen som bevis, og han trodde at den allerede hadde reddet livet hans flere ganger.

Mens han gikk over gangveien, kjente Eiliv en nagende angst for hva han ville finne, og den ble ikke nettopp mindre når han tenkte på hva de to andre kom til å synes hvis det ikke ble noe av giftermålet hans. Det var jo bare den utsikten som hadde fått dem til å bli med, og det var kun derfor de godtok ham som sjef.

Sant å si kunne det snart komme til å bli mer spennende enn Eiliv satte pris på, men det tjente i hvert fall ikke til noe å ta sorgene på forskudd. Skjønt forskudd og forskudd – Slim Wilson var allerede sur.

«Du har jaggu god råd med mine penger», mumlet han med et fnys. «Første klasse! Håper jaggu at det betaler seg.»

2

PEDER VALEN sov ikke, enda det var midt på natten. I stedet lå han rett på ryggen og stirret opp mot taket i det mørke rommet, hvor det stort sett ikke var mulig å se noe som helst, bortsett fra et nesten umerkelig lysskjær som trengte gjennom gardinene foran vinduet og avslørte at det ennå brant gatelykter utenfor. Byen Chattanooga i staten Tennessee var full av soldater og derfor livlig om kveldene og nettene.

Peder skulle gjerne hatt litt lys i rommet, for han kunne godt tenke seg å ta en god kikk på henne som lå ved siden av ham og sov – men hvis han tente lampa på nattbordet, ville hun vel våkne, og Elin Skogen fortjente å få sove i fred.

Som alltid måtte han smile litt når han tenkte på henne, og som alltid lot han seg forundre av at hun virkelig var hans. Dessuten var det et lite under i seg selv at de to fikk anledning til å tilbringe denne natten sammen, for sånt var absolutt ikke noen selvsagt ting for ungdommer som tjente i Borgerkrigen.

Det var Elin som hadde ordnet det. Hun hadde ganske enkelt gått inn til sjefsdoktoren og lagt frem saken for ham, og den gamle doktoren hadde jo allerede dårlig samvittighet fordi Peder var blitt erklært kampdyktig igjen uten undersøkelse, slik at han atter måtte ut i krigen, så han var mer enn villig til å rette opp litt av det dårlige inntrykket.

Selv om det var den nå bortviste doktor Mack som hadde ødelagt doktoræren sin for å tvinge Elin til sengs, kjente likevel gammeldoktoren ansvar for det som var gjort, så han lot gladelig begge få permisjon et helt døgn. Tydelig lettet over å få en slik anledning hadde han gitt overpleiersken, madam Wycombe, beskjed om at Elin skulle ha fri, og samtidig hadde han sørget for at Peder fikk en dags utsettelse med å reise til Atlanta.

Værelset på hotellet, som het Frontier House, hadde Peder selv ordnet med og betalt med sine egne penger. Siden han endelig hadde fått lønnen sin, etter å ha sittet lang tid i fangenskap hos opprørerne, var han godt beslått med penger. Fremdeles lå det mer enn hundre og femti dollar i lommen hans.

Egentlig skulle det ikke være tillatt for to som ikke var gift å dele rom, men nå under krigen ble ikke den slags tatt så nøye overalt, og dessuten var det en kjent sak på Frontier House at Elin og Peder holdt sammen og var forlovet. Det var akkurat her på dette hotellet at doktor Mack hadde forsøkt å tvinge Elin til sengs. I stedet hadde doktoren fått en opplevelse som han neppe husket med altfor stor glede, men som Peder frydet seg desto mer ved minnet av.

Nesten umerkelig humret han litt for seg selv da han tenkte på det, og han kunne nesten ikke la være å stramme armen om skuldrene hennes. Elin lå på den venstre armen hans, med hodet på en av de solide skuldrene som virkelig begynte å få litt kjøtt utenpå bena igjen. Både skuldrene og alt annet på ham hadde vært uhyggelig avmagret for noen få uker siden, da han nettopp hadde rømt fra fangenskapet.

Sov hun virkelig, tro? Han var ikke sikker, for hun pustet bestandig så stille og rolig. Av og til kunne hun røre litt på seg – krype tettere inntil ham, flytte litt på en fot, tvinne fingrene i håret på brystkassen hans – men i neste øyeblikk lå hun atter dørgende stille, som om hun hadde sluttet å puste. Nei, det var ikke lett å bli klok på om hun sov eller var våken.

Peder smilte uansett, mens han riktig kjente etter hvordan det føltes å ha henne i armene. Ganske liten og vever mot den store kroppen hans, helt naken, forbløffende myk og glatt i huden, tydelig glad i ham. Bedre kunne det aldri bli.

«Får du ikke sove?» Det kom så stille at han nesten ikke oppfattet ordene med det samme.

«Er du også våken? Nei, jeg vil ikke sove!» humret han lavmælt. Det var forferdelig lytt mellom rommene på hotellet.

«Vil du ikke sove? Hva er det for noe tøys? Det er jo midt på natten!» ertet hun og kysset ham lett på haken.

«Hva er vel søvn, mot å ligge våken sammen med deg!» svarte Peder og trakk pusten dypt inn.

«Tullball! Det er klart du må sove», hvisket hun. «I morgen bærer det ned til Atlanta igjen, vet du.»

«Det er i morgen. Nå ligger vi her, og hvert minutt er kostelig. Sove kan jeg vel gjøre siden.» Peder klemte henne tettere inntil seg – kom samtidig listende med den andre neven også, og begynte å stryke henne over ryggen.

«Doktoren hadde visst rett likevel», mumlet Elin idet hennes egne hender strøk over kroppen hans. «Du er visst kampdyktig igjen!»

«Den som ikke kvikner til når han er sammen med deg, må være stein dau!»

Elin lo og hørtes tilfreds ut.

«Peder?» mumlet hun.

«Ja?»

«Kanskje vi skal lage et barn likevel?»

«Nå?»

«Ja, akkurat nå.»

«Tror du det er så lurt, da?»

«Jeg vil ha barn med deg, Peder!»

«Når krigen er ferdig, ja», nikket han. «Det var det vi var enige om, vet du.»

«Ja, jeg vet det, men jeg er ikke så sikker på at jeg klarer å vente så lenge.»

«Tror det er best. Jeg kan ikke tenke meg at det varer lenge før det er over nå.»

«Vil du ikke ha barn med meg?»

«Klart jeg vil det, Elin!» Peder kysset det lyse håret hennes. «Det er bare det at jeg ikke kan fortsette i krigen samtidig som jeg vet at du er svanger. Når den tiden kommer, vil jeg være der sammen med deg, hele tiden!»

Elin sukket.

«Du har vel rett, men det er så forbasket vanskelig å vente lenger. I hvert fall når vi ligger her og har det så godt sammen!» Hun akte seg helt oppå ham og kysset ansiktet som knapt kunne skimtes mot puta.

«Om vi ikke akkurat lager barn, kan vi jo øve oss litt!» foreslo Peder, mens han lot den ene hånden gli nedover bakenden hennes. Elin svarte med enda et kyss.