Øystein Antonsen

Sensommerbryllup

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1565-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Borgfrid, husholderske

Thanas, dreng

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors kjæreste

Victor Frost, Ingers ektemann

Tom Magnussen, Ellinor og Knuds sønn

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

– Hvorfor er du så tverr? Mannen med skjegget slo nevene hardt mot hverandre.

Ellinor skalv lett på hendene, og holdt hardere om teppet. – J-jeg er ikke tverr.

– Jo, det synes jeg, og det er dumt av deg. Du tuller ikke med oss!

– Nå vil jeg at dere går, sa Ellinor.

Mennene lo. – Vi går ikke før vi har fått det som vi vil. Må vi kanskje ta oss inn i huset ditt med makt? Du har helt sikkert noe av verdi der inne.

– Hvis dere ikke er så vennlige å gå nå, tilkaller jeg lensmannen. Dere kan ikke bare komme hit og oppføre dere slik, selv om halvbroren min skylder dere penger. Ellinor måtte gjøre sitt beste for å holde seg rolig, selv om hun var livredd. Hun ante ikke hva disse mennene kunne finne på å gjøre med henne.

Mennene tok et skritt mot henne. – Nå har det seg slik at vi blåser en lang marsj i lensmannen her nede. Vi gjør som vi vil, og du kan ikke hindre oss i å gå inn i huset og se om vi finner noe av verdi.

– Det er jo ingen som gjør noe slikt! utbrøt hun.

– Vi gjør det, svarte den ene av mennene.

Det slo Ellinor at de fortsatt ikke hadde presentert seg, og for å hale ut tiden spurte hun.

– Det skal du bare gi fanden i, svarte de. – Enten betaler du halvparten av det Otto Terjesen skylder oss, eller så får du gå og snakke med skipsrederfaren din. Han betaler sikkert.

– Hvorfor gikk dere ikke til faren min med en gang? spurte hun.

– Vår erfaring er at det er lettere å få penger ut av kvinner enn menn, svarte den ene av dem og lo rått.

– Jeg har ingenting til dere! sa hun.

– Hvor er ektemannen din? Han har jo en god jobb. Kanskje han er villig til å bla opp.

– Han er ikke hjemme, svarte Ellinor. – Og nå vil jeg at dere går. Dere kan ikke true uskyldige mennesker på denne måten!

De to mennene kikket på hverandre og lo. – Vi går ikke herfra tomhendte. Nå bør du tenke deg godt om, frue. Ser vi ut som noen som du har lyst til å legge deg ut med?

Mennene virket skruppelløse, og var fullstendig rolige og iskalde.

– Nå, hva blir det til? Må vi virkelig bli hardhendte?

Hun forstod at dette ikke var karer man tullet med, men hun kunne ikke slippe dem inn i huset. Bare tanken på at de skulle romstere rundt i hjemmet hennes, gjorde henne kvalm. Hun kjempet for å holde seg rolig, men det var ikke lett. Hun måtte ikke slippe dem inn!

– Har du blitt helt stum?

Ellinor visste at hun ikke ville klare å hanskes med de to mennene alene, og måtte finne på noe. Hvert øyeblikk ville de komme opp trappen. Hun bestemte seg i det samme, og kastet teppet på dem med all kraft. Hun traff den nærmeste mannen i brystet, og han falt bakover. Ellinor styrtet inn i huset.

– Ta den forbannede kjerringa! skrek den ene mannen.

Ellinor smelte døren igjen.

KAPITTEL 1

Ellinor hørte bannskap og raske fottrinn opp trappene. Hun smelte døra igjen. Hjertet slo raskt. Hun måtte skynde seg å låse. Hun skalv på hendene. Den ene av mennene presset ned dørhåndtaket. Ellinor vred om nøkkelen.

– Lås opp døra, for helvete!

Ellinor sank sammen. Hun hadde akkurat rukket å låse i tide.

Mennene banket hardt på døra. – Lås opp! Du kan ikke gjemme deg for oss.

Ellinor svarte ikke. Hun var redd. Slike folk som dette hadde hun aldri vært borti før. De var jo helt gale! Hva skulle hun gjøre?

Bankingen opphørte. Ellinor holdt pusten. Håpet at de skulle gå sin vei, men plutselig smelte noen så hardt i døra at hun skrek høyt.

– Lukk opp!

Ellinor kom seg skjelvende på beina. Hun var så redd at hun måtte støtte seg mot veggen for å ikke synke sammen. – Ha dere vekk! ropte hun.

– Lukker du ikke opp, så bryter vi oss inn.

Ellinor tok et skritt bakover. Nei, det kom de ikke til å klare. Utgangsdøra var solid. Skulle de bryte opp den, måtte de i så fall bruke en slegge, men så vidt hun hadde sett, hadde ingen av de to mennene båret med seg et synlig våpen.

Plutselig smalt det hardt igjen. Ellinor forsto at de sparket i døra, uten at det hjalp. Bare de ikke fant ut at de skulle knuse vinduene og klatre inn gjennom dem, tenkte hun.

– Lukker du ikke opp, går vi til faren din, og da kommer vi ikke til å være nådige!

– Kan dere ikke bare gå? ropte Ellinor.

– Vi har fortalt at halvbroren din skylder oss penger. Det er bare betimelig at den nærmeste familien hans stiller opp og hjelper ham.

– Jeg kjenner ham knapt, ropte Ellinor fortvilet. – Han dukket opp her for bare noen uker siden. Det er helt urimelig at jeg skal måtte betale gjelden hans. Det må dere forstå!

– Sjefen vår vil ha pengene sine. På den ene eller den andre måten. Vi avla familien hans i Tvedestrand et besøk, men der er det ingen som eier nåla i veggen. Heldigvis var søsteren i huset så elskverdig å fortelle oss om deg og faren din. Ja, nå viser det seg jo sannelig at Frank Lydersen er Ottos far. Vi har undersøkt litt, og funnet ut hvem dere er. Vi er sikre på at både du og faren din kan klare å hoste opp pengene. Hvis ikke du betaler nå, vil summen bare øke.

– Men jeg har ikke tre hundre kroner, sa Ellinor.

– Det er derfor vi nøyer oss med å kreve inn halvparten.

Ellinor var fortvilet. Hun visste ikke hva hun skulle gjøre. De ville ikke høre på fornuft, og trodde tydeligvis de kunne ture frem som de ville. Hun tenkte på Knud som var nede på butikken og kjøpte kaffe. Han hadde med seg Tom. Bare de ikke kom hjem nå. Det var ikke godt å si hva disse to lyssky mennene kunne finne på. Bare de snart kunne ta bena fatt! Hun kremtet for å renske stemmen. – Hvis dere ikke går nå, melder jeg dere til lensmannen. Dere kan ikke true vanlige, lovlydige mennesker på denne måten!

Hun hørte mumlende stemmer. Det var tydelig at de diskuterte hva de skulle gjøre. Ellinor stønnet høyt. Kunne de ikke bare gå?

– Er du der fortsatt, fru Magnussen?

– Ja, svarte hun. Dette var en håpløs situasjon. Hun følte seg som en fange, og tenkte på hva de to mennene hadde gjort om hun ikke hadde fått låst døra. Hadde de begynt å forsyne seg av eiendelene i huset?

– Nå vet du hvem vi er, og hva vi vil. Se på dette som en advarsel. Vi kunne knust et vindu og tatt oss inn i huset ditt med makt, men det skal vi la være. Du skal få lov til å tenke litt på samtalen vår, men ikke for lenge. For vi kommer tilbake etter pengene.

– Sk-skal dere oppsøke far? spurte hun.

Mennene lo. – Er du bekymret for faren din?

– Ja, selvfølgelig er jeg det.

– Du kan bare ta det med ro. Vi skal la faren din være i fred, så kan heller du snakke med ham om dette møtet. Vi holder til i Tvedestrand. Familien til Otto Terjesen vet at vi ikke er til å spøke med. Dere bør ikke bruke for lang tid med å hoste opp pengene han skylder.

– Hundre og femti kroner? sa Ellinor spørrende. – Er det det dere krever av oss?

– Det var hvis du betalte nå, frue, noe det helt klart ikke ser ut som om du har tenkt å gjøre.

– Men jeg har ikke penger, sier jeg jo!

– Det er ikke vårt problem. Vi gjør bare det vi har fått beskjed om. Siden du ikke betaler nå, er det hele summen som gjelder. Tre hundre kroner. Innen to uker!

Ellinor sa ingenting. Det var ingen vits i å argumentere med dem. De ville ikke høre på fornuft. Det hadde hun forstått.

Nok en gang hamret de hardt på døra, og til Ellinors ergrelse skvatt hun like mye denne gangen også.

– Farvel, fru Magnussen … og ikke glem det vi har blitt enige om!

Ellinor lukket øynene og holdt pusten. De hadde ikke blitt enige om noe som helst, men hva kunne vel hun gjøre eller si, her hun sto bak en låst dør?

Det gikk noen minutter, men det føltes som en liten evighet. Hun hørte ikke mer til dem. Hadde de virkelig gått sin vei, eller prøvde de bare å lure henne?

Hun listet seg bort til vinduet og tittet ut, men så dem ikke. Hun følte seg fortsatt ikke trygg på at de hadde gått sin vei. Kanskje de gjemte seg et sted, klare til å kaste seg over henne så fort hun åpnet døra?

Hun klarte ikke å roe seg ned. Til det var hun altfor oppkavet. Hun ristet fortvilet på hodet. Hvem var egentlig Otto Terjesen? Hun husket godt første gangen han hadde dukket opp i hjemmet deres. Det var ikke lenge siden. Det hadde vært litt av et sjokk, men han hadde tedd seg ordentlig, vært høflig og grei. Vist frem brevet faren hennes hadde skrevet til moren hans, og fortalt historien om moren som på dødsleiet hadde fortalt sannheten om hvem som var hans egentlige far. Etter at det første sjokket hadde lagt seg, hadde de pratet normalt sammen om familiene sine. Hun hadde fått et godt og solid inntrykk av halvbroren, men nå hadde det hele snudd. Først var det episoden i Tvedestrand hvor hun og Knud hadde truffet ham sammen med den gyselige skjøgen. Deretter var det så vidt han hadde klart å mønstre på skuta dagen den skulle seile. Han hadde unnskyldt seg med at han hadde vært syk, men oste av sprit. Det var nummeret før han spolerte muligheten faren og Reier Bie hadde gitt ham. Og nå dukket disse mennene opp og ville inndrive spillegjelden hans!

– Gode gud, mumlet Ellinor for seg selv. Nå virket det som om Otto ikke var noe annet enn en sullik og en døgenikt. Kanskje det var hans egen feil at han var arbeidsløs? Ellinor var voldsomt skuffet over ham, men hun ville ikke dømme ham ennå. Til det visste hun for lite. Tross alt hadde hun vokst opp i et rederhjem, uten særlig mange bekymringer. Hun visste nesten ingenting om Ottos oppvekst, og hvordan livet hadde fart med ham. Kanskje fantes det en grunn til at han var som han var.

Plutselig ble dørhåndtaket på utgangsdøra trykket ned, og Ellinor skvatt til nok en gang.

– Ellinor? ropte Knud.

Hun slapp pusten ut med et lettelsens sukk, og skyndte seg å åpne.

Knud stirret overrasket på henne. – Har du låst?

– Det var merkelig. Jeg må ha gjort det uten å tenke over det. Hun ristet litt på hodet.

Knud vred om nøkkelen et par ganger. – Hvordan klarte du det?

– Je-jeg vet ikke, svarte Ellinor.

– Banker du tepper? spurte Knud.

– Jeg skal til å begynne på det nå.

Knud nikket mot teppet hun hadde kastet mot de to bøllene. – Hva gjør det der nede?

Ellinor stakk hodet ut og lot som om hun ble overrasket. – Det må ha ramlet ned fra rekkverket.

Knud kikket granskende på henne. – Er du sikker på at alt er i orden?

Ellinors første tanke hadde vært å ikke si noe til Knud om det som hadde skjedd. Hun ville ikke uroe ham. Men de to mennene som hadde vært på døra, var ikke til å spøke med, og det var fare for at Knud kunne være hjemme neste gang de kom. Hun hadde ikke annet valg enn å si det som det var. – De-det har skjedd noe, sa hun.

– Nå?

– Ja, mens du og Tom var borte. Det kom to menn på døra. De truet meg.

– Hva i Herrens navn er det du sier?

– Kan vi gå inn og sette oss? foreslo Ellinor.

De satte seg på kjøkkenet. Knud plasserte Tom i stolen sin.

Ellinor fortalte hva som hadde skjedd, og da hun var ferdig, slo Knud neven i bordet. – Dette skal de ikke komme unna med! sa han hardt.

– Hva tenker du å gjøre?

– Jeg må snakke med dem, svarte Knud.

– Nei, sa Ellinor. – Du kan ikke det. Knud var ingen svekling, men hun ville ikke at han skulle oppsøke dem. – Du får ikke lov til å ta saken i egne hender. Disse mennene er farlige.

Knud pustet tungt og ristet på hodet. – De skal ikke få lov til å komme hit og true deg ustraffet.

– Mamma, sa Tom og strakk begge hendene opp mot henne. Hun lo. – Vil du til mamma?

– Mamma, gjentok han.

Hun løftet ham opp og nusset ham på kinnet. – Er du lei av å sitte i stolen?

– Pappa, ropte han høyt.

– Ja, har du vært i butikken med pappa? Var ikke det gøy? Det var godt å holde Tom i armene. Hun ga ham en klem. Den bløte barnehuden føltes så deilig mot kinnet hennes. Hun kastet et blikk på Knud, og hele han lyste av fortvilelse og sinne over situasjonen halvbroren hennes hadde satt dem i.

– Vi må snakke med faren din, sa han.

– Ja, svarte Ellinor.