Øystein Antonsen

Usendte brev

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1566-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Borgfrid, husholderske

Thanas, dreng

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Knud Magnussen, Ellinors ektemann

Victor Frost, Ingers ektemann

Tom Magnussen, Ellinor og Knuds sønn

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Victor listet seg frem med lakenet i hendene. Han nærmet seg. Papegøyen satt fortsatt rolig. Den måtte være helt forkommen, eller så var den i sjokk over å se en mann med et laken liste seg frem på den måten. Inger lo for seg selv. Det var et komisk syn. Også Pernille sto rett bak henne og humret.

Så kastet Victor seg frem med lakenet slått ut, men papegøyen fløy unna.

– Pokker, brummet han og kom seg på beina igjen.

– Den sitter rett der, ropte Inger og pekte. Fuglen hadde bare flydd noen få meter, og satt og stirret på Victor mens den vippet nervøst på stjerten. Jo, den var helt sikkert forkommen. Hadde den ikke vært det, ville den garantert ha tatt vingene skikkelig fatt og flydd sin vei, men nå virket det som om den ikke orket å fly særlig langt. Det var kanskje ikke så rart. Inger visste lite om papegøyer. Det kunne hende at den hadde vært på rømmen lenge. Kanskje hadde den ikke fått i seg maten den trengte, eller noe.

Victor hadde kommet seg på beina igjen og nærmet seg fuglen nok en gang, men igjen fløy den unna.

Inger lo, men Victor brydde seg ikke noe om det. Han nærmet seg fuglen for tredje gang.

– Come on, come on, lokket han lavt, og for tredje gang skvatt papegøyen unna, men den fløy ikke sin vei. Nå lo både Inger og Pernille høyt. – Den driver bare ap med deg, ropte Inger.

Victor fortsatte, og plutselig klarte han det. – Jeg fanget den! ropte han triumferende.

– Ja, så sannelig, jublet Inger og klappet i hendene, men akkurat da kjente hun seg plutselig så ør og svimmel.

– Hva er det, frue? spurte Pernille, som skjønte at noe var galt.

– D-det går bra, mumlet Inger.

– Er du sikker?

Også Victor hadde rettet seg opp. Han stirret på Inger. – Er alt i orden, kjære? Du er så blek.

Plutselig klarte ikke Inger å holde seg oppreist lenger. På et øyeblikk ble alt svart, og hun falt så lang hun var.

Pernille grep tak i henne, men Inger merket det ikke. Victor kom løpende mot henne. – Inger, ropte han, men hun var i ferd med å miste bevisstheten og klarte ikke å svare.

KAPITTEL 1

– Inger, ropte Victor og var borte hos henne på et øyeblikk. Heldigvis hadde Pernille akkurat rukket å gripe tak i henne, og forhindret dermed det verste fallet.

Victor løftet henne opp og strøk håret bort fra ansiktet hennes. – Herregud, hva var det som skjedde, Inger? spurte han med redd stemme.

Inger glippet med øynene. Hun var tørr i munnen og følte seg helt ør. – Hva snakker du om, Victor?

– Du falt om, svarte han.

Pernille stirret urolig på henne. – Jeg klarte akkurat å gripe fatt i deg, frue. Jeg håper ikke at du slo deg.

– Besvimte jeg … nå igjen? Inger stønnet høyt. – Hva er det som skjer med meg?

Victor bare ristet på hodet. – Ikke tenk på det nå. Det viktigste er at det går bra med deg. Hvordan føler du deg?

– Jeg føler meg omtåket.

– Jeg skal hjelpe deg inn, sa Victor.

– Hva med papegøyen?

– Blås i den. Det viktigste er deg.

– Jeg tror den ligger under lakenet fortsatt, sa Pernille. – Skal jeg gjøre noe med den?

– Jeg vet ikke … Kanskje du kan ta den med inn, svarte Victor.

Inger lukket øynene mens Victor bar henne inn i salongen og la henne forsiktig ned på sofaen. Hun åpnet øynene og smilte svakt til ham. – Takk for at du tar deg av meg.

– Selvfølgelig gjør jeg det, sa Victor. – Du virker så sliten. Er du trøtt?

– Ja.

– Jeg skal be Pernille løpe etter doktoren.

Inger svarte ikke. Forrige gang doktoren hadde undersøkt henne, hadde han ikke funnet noe galt på henne, men det var en stund siden. Den gangen hadde hun ikke engang visst at hun var gravid. Nå var hun om lag fem måneder på vei, og det kunne umulig være normalt å besvime slik. Kvalmen som hun hadde vært så plaget med, hadde faktisk gitt seg, akkurat som Victor hadde sagt, men så kom altså dette. Bare det ikke var noe galt med barnet! Hun hørte at Victor og Pernille pratet sammen, deretter slamret det i døra. Så var Victor der igjen.

– Pernille henter doktoren nå, sa han beroligende.

Inger kikket opp på ham. – Kan jeg få et glass vann? spurte hun.

Victor gikk ut på kjøkkenet og hentet et glass vann. Deretter støttet han henne opp, slik at hun klarte å drikke.

Etter et par slurker sank hun tilbake i sofaen. – Takk, det var snilt.

Victor satte glasset på bordet, deretter satte han seg ned i sofaenden. – Bare legg bena oppå meg, sa han. – Jeg sitter her sammen med deg til doktoren kommer.

Inger gjorde som han sa, la bena i fanget hans og pustet forsiktig med magen. Hun hadde litt vondt i hodet, og skalv lett på hendene. Hun la dem i fanget og lukket øynene. Det gikk ikke lang tid før hun var tørst igjen, men hun ville ikke mase på Victor, og konsentrerte seg heller om å slappe av.

Etter en stund grep Victor henne forsiktig i hånden. – Hvordan føler du deg?

– Jeg føler meg … nummen. Jeg vet ikke helt hvordan jeg skal forklare det.

– Vi får bare vente og se hva doktoren sier når han kommer.

– Oi! Inger hoppet til.

– Hva er det?

– Barnet beveget på seg! svarte hun gledesstrålende.

– Er det sant?

– Ja. Inger satte seg opp. – Der var det igjen. Kjenn.

Victor nølte, og Inger tok tak i hånden hans og plasserte den på magen sin. – Kjenn her, sa hun.

– Jeg kjenner ingenting, svarte Victor.

– Vær tålmodig. Og så må du legge hånden ordentlig mot magen. Du trenger ikke å være redd. Barnet ligger trygt og godt der inne. Hun grep hånden hans og presset den hardt mot magen.

– Der var det igjen. Kjente du det?

– Nei, jeg kjenner ikke noe …

– Men barnet beveget seg, sa Inger.

– Det er sikkert lettere for deg å kjenne bevegelsene på innsiden enn det er for meg å kjenne dem på utsiden, sa Victor.

Tårene vellet opp i Ingers øyne. – Det er første gangen jeg kjenner barnet, sa hun.

– Men det er jo bra, sa Victor. – Alt er tydeligvis i den skjønneste orden.

Inger snufset igjen og tørket tårene.

– Gråter du? spurte Victor.

Hun lo. – Slapp av, Victor. Det er gledestårer. Jeg hadde aldri trodd at det skulle føles så fint å kjenne barnet bevege seg, men det er det virkelig. Tenk at jeg har et lite, levende barn i magen min … Det er helt fantastisk.

– Jeg forstår det, sa Victor. – Det gjør jeg virkelig. Han lo og strøk seg over barten. De hørte en lyd fra gangen og snudde seg.

– Det er sikkert Pernille som kommer med doktoren, sa Inger, men det gikk raskt opp for henne at det ikke kunne være det. Hun spisset ører. Det var en merkelig lyd. Det liksom tappet mot gulvplankene, som om noen kakket neglen sin i gulvet. Hun så på Victor. – Hva er det som skjer? Er det en mus eller en rotte?

Victor så også ut til å være i villrede et øyeblikk, men så kom plutselig papegøyen til syne i døråpningen, og begge begynte å le.

– Herregud, er den kommet inn? sa Inger.

– Jeg tror jeg ba Pernille om å ta den inn, svarte Victor. – Jeg husker nesten ikke hva jeg sa i farten. Jeg tenkte bare på å få deg i hus.

– Kanskje du skal ta den ut, sa Inger. – Tenk om den ødelegger noe! Eller enda verre, tenk om den biter oss!

– Papegøyer er snille.

– Hvordan vet du det?

– Se på den, da, sa Victor entusiastisk. – Den er jo så flott!

– At den er fin, betyr vel ikke at den er snill.

– Papegøyer er i hvert fall ikke rovfugler, sa Victor. – Den kommer ikke til å gå til angrep.

Inger måtte medgi at fuglen var et storslagent syn med sin prangende fjærdrakt. Hodet var rødt og vingene blå. Stjerten lang, og den kikket på dem med store, runde øyne. Plutselig skrek den til. Det kom så brått at Inger hoppet til. – Je-jeg tror du må ta den, Victor.

Victor kom seg på bena og gikk bort til fuglen. Papegøyen stirret på ham, men ble sittende helt rolig. – Det virker som om den er nokså tam.

– Den må jo tilhøre noen, sa Inger.

– Ja, men hvem? Kjenner du noen papegøyeeiere?

– Nei. Så vidt hun visste, var det ingen her på øyene som eide noen papegøye nå, og fuglen kunne sikkert ha flydd langt.

– Hva heter du, da? spurte Victor og strakte ut hånden mot fuglen.

– Pass deg for nebbet, sa Inger advarende. Hun kunne ikke fri seg fra tanken om at nebbet så ordentlig farlig ut. Hvis den bestemte seg for å hakke Victor, ville nebbet gå rett gjennom huden.

Inger fulgte spent med. Hun hadde glemt hvor sliten og dårlig hun følte seg.

– Hallo, sa Victor.

Papegøyen skakket på hodet og så på Victor. – Hallo, sa den tilbake.

– Den snakker … utbrøt Inger og Victor i kor.

Inger visste selvsagt at papegøyer kunne snakke, men hun aldri hadde hørt det selv. Fuglen så ut som om den studerte Victors hånd nøye, så mistet den interessen og kom mot Inger. Hun svelget usikkert. – Jeg vet ikke om jeg vil ha den helt opp i fanget, sa hun.

Victor rakk ikke å svare før fuglen flakset med vingene. Inger hylte høyt, men papegøyen lot seg ikke merke med det. Den fløy bort til sofaen og satte seg ved siden av henne.

– Slapp av. Du må ikke skremme den, sa Victor.

– Det er heller den som skremmer meg, sa Inger og presset seg så langt bak i sofaen som hun kunne komme.

– Den er ikke farlig, sa Victor.

– Jeg vil uansett ikke ha den i sofaen. Vær så snill og ta den bort.

– Jeg skal prøve, svarte Victor. – Jeg tror jeg må hente lakenet igjen, og så får jeg bære den opp på et av rommene ovenpå.

– Er det ikke best å bare slippe den ut?

– Vi kan jo ikke det. Den klarer seg sikkert ikke lenge i naturen vår. Dessuten må det jo være noen som eier den. Vi må i hvert fall ta vare på den inntil videre, sa Victor. – Bare se så fin den er!

Inger var enig i det, men hun syntes den var uforutsigbar. Heldigvis satt papegøyen helt rolig nå. Inger holdt pusten. Det siste hun ville, var at den skulle sette seg på henne. Victor skyndte seg ut og kom tilbake med lakenet. Papegøyen sto helt stille. – Rolig, sa Victor. – Rolig …

Papegøyen så ikke ut til engang å prøve å komme unna og Victor hadde ingen problemer med å fange den, men idet han løftet den opp og bar den med seg, så Inger at den hadde bæsjet på sofaen.

– Jeg skal ta meg av det etterpå, men først skal jeg få denne rakkeren opp på et av rommene, så kan den være der foreløpig, forsikret Victor henne.

Bæsjen rant nedover sofaputen, og Inger stønnet høyt, men så fort Victor kom ned igjen, gjorde han som han hadde sagt.

Inger så på ham i stillhet. Papegøyen hadde fått henne på andre tanker, og for en liten stund hadde hun ikke tenkt på seg selv, men nå håpet hun at doktoren snart kom. Tenk om noe var galt med barnet hennes!

Pernille og doktoren kom en time senere. – Jeg kom så fort jeg kunne, sa doktoren. – Jeg måtte bare gjøre meg ferdig med en pasient først.

– Jeg forstår, sa Inger.

– Tjenestepiken fortalte at du hadde mistet bevisstheten?

– Ja, svarte Inger og forklarte hva som hadde skjedd. Hun fortalte også om kvalmen hun hadde vært plaget med så lenge.

Da hun var ferdig, kikket doktoren bekymret på henne. – Det er vanlig å være plaget med kvalme når man er gravid, men det pleier å gå over etter de første månedene. Det er heller ikke helt unormalt at gravide blir svimle, og til og med besvimer. Har du vært svimmel tidligere i svangerskapet? Bortsett fra den gangen hos din søster.

– Ikke så ofte. Kanskje de gangene jeg har reist meg litt for fort opp. Jeg vet ikke helt …

– Jeg må undersøke deg nøye, frue, sa doktoren alvorlig. – Det er viktig at vi prøver å finne årsaken til at du plutselig mistet bevisstheten.

Inger nikket taust.

– Som oftest er det ikke noe alvorlig, fortsatte doktoren. – Av og til kan det være en underliggende tilstand eller sykdom som ligger bak, men jeg begynner med å lytte på deg.

Etter å ha gjort flere undersøkelser, kremtet han. – Jeg kan ikke si at jeg finner noe galt på deg, frue. Du virker sunn og frisk, og jeg kan høre barnets hjerteslag.

– Det er jo bra, sa Inger.

– Ja, det er det, samtykket doktoren. – Men du bør nok ta det mer med ro fremover. Så lenge du er gravid, er det selvfølgelig farlig å miste bevisstheten og falle. Et fall kan i noen uheldige tilfeller skade barnet.

– Hva kan jeg gjøre for å forhindre det? spurte hun.

– Først og fremst er det viktig at du er påpasselig med å drikke nok. Du må også passe på å få i deg nok salt. Dernest må du lytte til kroppen din. Føler du ubehag, er det lurt å legge seg nedpå. Det samme gjelder hvis du blir for varm. Ta det mest mulig med ro, og forsøk å ikke kave deg opp over noe.

– Jeg kjente at barnet sparket i stad, sa Inger.

– Doktoren smilte. – Det er et godt tegn.

– Ja, men det var første gang jeg kjente det nå, og det rett etter at jeg besvimte.

– Det beror ganske sikkert på en tilfeldighet. Hvor mange måneder er du på vei?

– Snart fem måneder.

– Det er gjerne da gravide begynner å kjenne at det er liv der inne. Jeg skal lytte ekstra nøye på magen din. Etter en liten stund kikket han opp på henne. – Alt lyder normalt. Jeg tror ikke du trenger å være urolig.

– Det var betryggende å høre, sa Victor.

Doktoren pakket sammen sakene sine. – Alt ser ut til å være i den skjønneste orden, frue, men jeg skal skrive ut en flaske med luktesalt til deg. Den bør du ha i nærheten av deg hele tiden, og skulle du merke at du begynner å føle deg slapp eller sliten, kan du lukte på flasken. Lukten er så sterk at du vil holde deg ved bevissthet.

Plutselig hørte de et høyt skrik ovenfra, og alle for sammen. – Hva i Herrens navn var det? spurte doktoren.

– En papegøye, svarte Inger.

– Jøss.

– Den dukket plutselig opp på tunet, skjøt Victor inn. – Du vet ikke tilfeldigvis hvem som kunne være eieren?

– Nei, det aner jeg virkelig ikke, men kan jeg få lov til å se den?

– Bli med meg, sa Victor. – I stad snakket den til og med.