Øystein Antonsen

Håp som svinner

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1569-3

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Louise Evensen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Barn:

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Frost, datter

Victor Frost, Ingers ektemann

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Eng, Salve og Severines datter

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Magnussen, datter

Søren Lydersen, sønn

Andre:

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Christen Evensen, Louises ektemann

Knud Magnussen, Ellinors ektemann

Tom Magnussen, Ellinor og Knuds sønn

Otto Terjesen, Ellinors halvbror

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Louise gispet. Hun kastet et blikk på Hilda, som så fullstendig sjokkert ut der hun sto, og det var mens Louise sto slik, at den ene skien gled fremover.

Hun tok seg for med hånden, og staven dunket hardt mot veggen.

Det ble brått stille der inne.

Hilda rev tak i Louise. – Vi må komme oss vekk, sa hun lavt.

– Er det noen der ute? ropte Brasen.

Hilda hev seg på skiene. Louise fulgte etter. Bakken ned mot sjøen var lang, men slak. Nå måtte hun bare klare å holde seg på beina.

– Hei, stopp! ropte Brasen etter dem, men verken Louise eller Hilda hadde planer om å høre på ham.

De fortsatte nedover mot isen. Louise staket på.

Igjen hørte hun Brasen rope, men denne gangen var det til de andre håndverkerne. – Ikke la dem slippe unna!

KAPITTEL 1

Louise turte ikke å snu seg. Hun konsentrerte seg om å holde seg på beina. Heldigvis var ikke bakken ned mot sjøen så bratt, men den var slak og lang, og hun fikk god fart. Det skyldtes ikke minst talgen Hilda hadde smurt skiene med, og Louise kjente at hjertet hamret hardt og vilt i brystet. Hun var redd for å falle. Da ville garantert forfølgerne ta henne igjen!

Hun kikket opp. Hilda var et godt stykke foran henne, og nærmet seg bunnen av bakken. Louise holdt på å falle, men klarte å hente seg inn igjen. Nå var hun kommet halvveis ned. Det gikk bedre nå. Hun hadde funnet et slags balansepunkt i kroppen, bøyde knærne litt og skjøt overkroppen frem. Hun hørte ingenting til forfølgerne. Hilda hadde kommet helt ned til isen, og heiet på Louise. – Kom igjen, du klarer det. Du er kjempeflink!

Louise hadde aldri rent så fort på ski, og det kilte litt i magen da hun nærmet seg bunnen av bakken. Hadde det ikke vært for den alvorlige situasjonen, hadde hun sannsynligvis ledd høyt. Hun var stolt over å ha greid å holde seg på beina ned bakken, hun som ikke hadde gått noe særlig på ski før.

Hun skalv på hendene, og slapp pusten nervøst ut.

– Der kommer de. Hilda nikket mot mennene som løp nedover bakken.

– Vi kan ikke stå her, sa Louise og strammet grepet rundt stavene.

– Stans! ropte mennene etter dem, men verken Louise eller Hilda hadde noen planer om det. De hev seg på stavene. Hilda tok teten, og Louise gjorde sitt beste for å holde følge.

– Vi legger oss i sporene fra i stad, ropte Hilda.

Louise forsto snart at det var en god idé. Det gikk mye raskere når de lå i den samme løypa som de hadde brukt, men det var flatt, og de måtte stake for harde livet. Heldigvis klarte de å øke avstanden til forfølgerne.

Louise snudde seg, og ble fylt av overmot. De lå langt foran. Det var da det skjedde. Ved et uhell klarte hun å sette den ene staven på innsiden av skien, og falt så lang hun var.

Et øyeblikk syntes hun at hun hørte at det knaket under seg, og var sikker på at isen ga etter, men det var bare innbilning. Isen holdt.

– Louise, går det bra med deg? spurte Hilda engstelig.

– Jeg tror det, stønnet hun.

– Jeg skal hjelpe deg opp. Gi meg hånden din.

Louise gjorde som hun sa, og Hilda dro henne opp. Hun hadde mistet den ene staven, og skyndte seg å plukke den opp.

– De tar innpå, Louise, sa Hilda advarende. – Vi må skynde oss!

Louise stakk hånden inn i hempen og fikk et godt grep rundt staven. De fortsatte, men nå måtte hun være forsiktig så hun ikke falt igjen. Det var ikke så mye somling som skulle til før de ble tatt igjen.

Hilda lå hele tiden først, og Louise forsto at venninnen kunne gått fra henne om hun hadde satt opp farten. Det var Louise som sinket dem, men hun snudde seg ikke for å se etter forfølgerne en gang til, klok av skade. Hun kunne ikke tillate seg å falle igjen.

Hilda, derimot, hadde full kontroll, og hun snudde seg flere ganger, enten for å se etter forfølgerne eller for å heie Louise fremover.

– Kom igjen, sa hun oppmuntrende. – Kom igjen, Louise. Vi drar ifra.

– Nærmer de seg ikke? peste Louise. Hun var sliten, og følte at det gikk sent fremover.

– Nei, de ligger langt, langt bak.

Louise fortsatte så raskt hun bare klarte, men følte aldri at det gikk fort nok.

– Er du sliten? spurte Hilda.

– Ja-a, svarte Louise. Hun var andpusten, og følte at hun snart ikke klarte mer. Heldigvis var det ikke langt igjen til de var hjemme. Hun kikket opp. De hadde kommet helt til Svartnesbu. Det røyk fra pipa i rederfruens hus.

De fortsatte å følge fjorden og løypa de allerede hadde gått.

– Hilda, ropte Louise.

– Ja?

– Tenk om de vet hvor vi bor …

Hilda stirret engstelig på Louise. – Det gjør de vel ikke? Var de ikke fra Tvedestrand?

– Jo, men allikevel. Louise pustet tungt. – Det er ikke så langt til Tvedestrand, og det kan godt hende at de kjenner til Evensen-familien.

– Herregud, tenk om de finner oss! utbrøt Hilda, og Louise forsto at hun var redd. Venninnen snudde seg og så etter forfølgerne. – Jeg ser dem gudskjelov ikke. Kanskje de har gitt opp …

Louise tok også sjansen på å snu seg. Hilda hadde rett. Mennene var ikke å se. Det betydde at de hadde et stort forsprang, men de var ikke i sikkerhet ennå, og det var en ting de helt hadde glemt. Louise stønnet høyt. – De kan bare følge skisporene våre, Hilda. Jeg ser ingen andre spor enn våre, og hvis de fortsatt er etter oss, blir det ikke vanskelig å finne oss. Skisporene går rett til huset ditt.

– Du har rett. Hilda stønnet oppgitt. – Det tenkte jeg ikke på i farten. Skisporene kommer selvfølgelig til å avsløre oss, men vi må uansett komme oss til butikkbrygga.

De fortsatte uten et ord. Louise hadde fått igjen pusten, men hun kjente at hun hadde brukt muskler som hun vanligvis ikke brukte. Da de kom til brygga, gikk Hilda først opp i fiskebein. Louise slet mer, men Hilda spente av seg skiene og hjalp henne opp.

Louise kikket nedover fjorden, men så fortsatt ingenting til forfølgerne. – Hva skal vi gjøre nå? spurte hun.

– Vi har ikke noe annet valg enn å gå hjem og låse døra, svarte Hilda.

– Tror du en dør stopper dem? spurte Louise.

– D-du tror vil ikke at de kommer til å bryte seg inn? stotret Hilda.

– Jeg vet ikke, svarte Louise. – Jeg håper ikke det.

De satte opp farten. Bar skiene med seg inn og satte dem i gangen. Hilda låste døra omhyggelig. Deretter gikk de inn og satte seg ved kjøkkenbordet, slik at de kunne holde utkikk mot fjorden.

For hvert minutt som gikk uten at noen dukket opp, dempet nervøsiteten seg, men de ble sittende og stirre ut av vinduet en hel time før begge turte å slappe av. – De ga opp, sa Hilda lettet.

– Heldigvis, men de vet hvem jeg er, sa Louise. – Jeg og Christen har truffet dem før, og den mannen som truet de andre håndverkerne … Jeg liker ham ikke. Han er skummel. Han presenterte seg selv som Brasen, og sa at han var herr Smiths håndlanger.

– Han truet de andre, sa Hilda.

– Ja.

– Jeg trodde de var arbeidskamerater, men det hørtes ikke slik ut.

– Nei, du har rett. Det hørtes ikke ut som om de andre hadde så mye de skulle ha sagt. Det er tydelig at Brasen bestemmer.

– Og herr Smith … Hvem er det? spurte Hilda.

– Det er Christens sjef. Han investerte fem tusen kroner i såpefabrikken, og det var han som ordnet håndverkerne for oss.

Hilda nikket tankefullt. – Jeg lurer på hva de kranglet om.

– Det skulle jeg likt å vite, sa Louise.

– Hvilken sannhet var det Brasen ville at de skulle fortie?

– Det må vi finne ut, men vi kan ikke stole på håndverkerne, og i hvert fall ikke på Brasen. Christen står fast på at han forteller sannheten, og at håndverkerne lyver.

– Tenk om Brasen slett ikke er håndverker, sa Hilda.

– Nei, det ser ikke sånn ut, sa Louise. Hun var forferdet over det som hadde skjedd de siste dagene. Alt hadde plutselig blitt snudd på hodet. Christen satt bak lås og slå, og de hadde akkurat blitt jaget av håndverkerne som jobbet for dem. Det var ikke til å tro. – Hva har Christen og jeg rotet oss opp i? stønnet hun.

– Vi får bare håpe at det ikke er så ille som det ser ut som, sa Hilda uten overbevisning.

– Hvorfor skulle de ellers forfølge oss?

– Jeg vet ikke.

– Vi snakker om håndverkere, Hilda! Håndverkere som oppfører seg fullstendig uforståelig. De forteller ikke sannheten, og Christen sitter i arresten. Det kan ikke bli verre enn det!

Hilda ristet på hodet. – Du har rett. Det er ille. Vi må få far til å hjelpe oss. Han vet nok hva vi skal gjøre.

– Tror du det?

– Vi må fortelle ham hva som har skjedd, Louise. Herregud, vi ble nettopp jaget over isen. Jeg kan ikke tro det. Bare jeg tenker på det, skjelver jeg. Se på hendene mine!

– Jeg er også skjelven, sa Louise. – Der ute på isen gikk alt så fort, men nå som jeg tenker på det, dukker alskens bilder opp i hodet. Hva tror du hadde skjedd hvis de hadde fått tak i oss?

– Jeg vil ikke tenke på det, svarte Hilda og grøsset.

– Ikke jeg heller. Louise strøk venninnen trøstende over ryggen. – Heldigvis kom vi oss unna. Takket være deg. Du er en kløpper på ski.

Hilda smilte sårt og snufset igjen. – Men tenk om de kommer hit! Hva skal vi gjøre da?

– Det er ingen som kommer til å gjøre oss noe. Louise prøvde å høres overbevisende ut, men var ikke sikker på om hun klarte det.

– Jeg vet ikke hva jeg skal tro, sa Hilda. – Jeg forstår ikke hvorfor de fulgte etter oss i første omgang. Du og Christen er tross alt byggherrene, og de jobber for dere.

– Herr Smith er tydeligvis ikke den vi trodde han var, sa Louise.

– Nei, det skal gudene vite, sa Hilda.

– Tror du virkelig det Frank sa, er sant? spurte Louise. – Kommer vi virkelig til å angre på det hvis vi ikke finner en måte å kvitte oss med herr Smith på?

– Hvorfor skulle han lyve om det?

Louise hadde ikke noe godt svar på det, men kunne det virkelig være så ille? Christen hadde jobbet for herr Smith i flere måneder, og han visste ingenting om den kriminelle siden hans, men Hilda hadde selvfølgelig rett. Frank hadde ingen grunn til å lyve. Men hvordan skulle de bli kvitt herr Smith? Bare gi ham pengene tilbake, og takke høflig nei til investeringen hans? Det var ikke akkurat god forretningsskikk, men hun måtte da være i sin fulle rett til å gjøre det. De hadde ikke signert noen kontrakt, og aksjebevisene var ikke trykt opp ennå.