Aud Midtsund

Forsvunnet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og –illustrasjon: Kjetil Nystuen

Elektronisk utgave (første versjon) 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1591-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personer

Viktoria Kvam – datter av godseier Theodor Vogt

Theodor Vogt – godseier og forretningsmann, enkemann, var gift med Adele Vogt, gift med Ulrikke Holst

Adele Vogt – avdød, var gift med Theodor og mor til Viktoria

Eugenie Vogt – Theodors søster og tante til Viktoria, gift med Fridtjof Henriksen

Elina Seljeskog – datter av Magnus og Solveig Seljeskog, bor hos familien Vogt

Solveig Seljeskog – avdød, mor til Elina Seljeskog og gift med Magnus Seljeskog

Magnus Seljeskog – gift med Solveig Seljeskog og far til Elina

Caspar Bachmann – dansk generalkonsul, gift med Elisabeth og far til Tyge

Elisabeth Bachmann – gift med Caspar og mor til Tyge

Tyge Bachmann – sønn av Caspar og Elisabeth Bachmann, gift med Kirsten

Ulrikke Holst – enke etter dansk forretningsmann, gift med Theodor Vogt

Kirsten Holst – datter av Ulrikke Holst, gift med Tyge

Oscar Kvam – nyutdannet lege, gift med Viktoria Vogt

Fridtjof Henriksen – høyesterettssakfører, gift med Eugenie Vogt

Madeleine Mikkelsen – eldre dame som bor på Briskeby

Selma Jacobsen – tidligere gift med tobakkshandler Jacobsen, bor hos Madeleine Mikkelsen

Kristoffer Hansen – kusk og altmuligmann

Sigurd Evensen – stallknekt og gårdsgutt

Jacobine – kokk

Marta, Mina, Berit og Anne Marie – stuepiker

Slik sluttet forrige bok:

«Himmel, hva er det som har skjedd her?» Viktoria kjente halsen snøre seg sammen.

«Det har kanskje vært innbrudd! La oss komme oss inn og høre hva som står på.»

Oscar hjalp henne ut av sleden, og en oppspilt stallgutt kom mot dem for å ta seg av hest og kjøretøy. Så gikk de med raske skritt mot inngangen.

Snart sto de i hallen. Døren hadde stått på vidt gap da de kom, og lensmann Teige og et par andre menn sto i høylytt samtale med Tyge. Begge hushjelpene sto i kjøkkendøren med forskrekkede blikk og hvisket seg imellom. Tyge snudde seg og kom mot dem, og Viktoria rykket til da hun så ansiktet hans, som var forvridd av smerte.

«Hva i himmelens navn er det som står på her?» spurte Oscar. «Har du hatt innbrudd?»

Engstelig klemte Viktoria Oscars hånd, mens Tyge ristet fortvilet på hodet.

«Nei, hadde det bare vært så vel! Det verste av det verste har skjedd. Cecilie har reist og tatt med seg sønnen min …»

1

Tyges ansikt var grått av bekymring. Viktoria var som lammet av sjokket, og hun var takknemlig for at Oscar tilsynelatende mottok nyheten med tilkjempet ro. At Carsten, den vidunderlige lille gutten, var borte, var nesten ikke til å tro! Alle slags tanker for gjennom hodet hennes. Var det Kirsten som sto bak dette, eller kunne det være Cecilie?

«Hvor lenge har de vært borte, Tyge?» spurte Oscar alvorlig. «De kan umulig ha kommet seg så langt av gårde.»

«Jeg vet ikke. Da jeg kom hjem for en time siden, sto hele huset på hodet. Det var Magda, som sa at hun ikke fant noen av dem da hun kom hjem etter et ærend ute, og de har lett overalt. Ja, utenfor også.» Han sendte et olmt blikk mot Magda. «Den kvinnen skal ut av dette huset nå – i dette øyeblikk!» sa han så høyt at lensmannen kom bort til ham og la en hånd på armen hans for å dempe ham, men Tyge fortsatte videre: «Hun har fått beskjed om å holde seg i huset når jeg ikke er hjemme, og …»

Lensmannen avbrøt ham. «Nei, herr Bachmann, ingen skal noen steder, ikke ennå i hvert fall. Alle skal forhøres, tjenestepikene også. Nå har jeg sendt folk av gårde for å stable et letemannskap på beina. Din far blir underrettet i dette øyeblikk, og det er ikke noe du kan gjøre. Vær bare rolig, vi skal nok finne dem.»

Tyge rev armen løs fra lensmannens hånd.

«Nei, jeg må ut og lete, jeg kjenner området her som min egen bukselomme. Det er iskaldt ute, og gutten min …» Stemmen hans sprakk.

Lensmann Teige sendte ham et mildt blikk.

«Jeg tror det er best at du blir her til vi har fått avhørt alle. Din far er her nok hvert øyeblikk, og mine folk er dyktige og også kjent i hele området. Vi har gått manngard her før.» Teiges stemme var medfølende. «Gå inn i stuen så lenge, Bachmann, så kommer jeg når alt er noenlunde under kontroll her.»

Oscar tok et skritt frem mot lensmannen og sa alvorlig: «Send noen hjem til Tårnhuset, Teige,» sa Oscar. «Theodor kan sende sine folk ut på leting, dessuten må Ulrikke få beskjed. Be om at det blir gjort så skånsomt som mulig. Kan du ordne det?»

«Naturligvis.» Han snudde seg mot en av mennene og ga beskjed, og Oscar dro Viktoria litt til side.

«Viktoria, vær snill og ta med deg Tyge inn i stuen og prøv å roe ham litt; han er helt fra seg, ser jeg. Jeg skal skaffe rede på så mye jeg kan imens. Det er deg Tyge har bruk for nå, og akkurat nå går han mest i veien, så urolig som han er.»

Oscar ante ikke at hun hadde noe annet enn vennskapelige følelser for Tyge, likevel visste hun at han hadde vært sjalu på ham i begynnelsen. Nå viste han hvor storsinnet han var, ved å la henne ta hånd om Tyge så godt hun kunne i denne vanskelige og svært spesielle situasjonen. Hun hadde gråten i halsen, men tok seg krampaktig sammen for å bevare roen.

«Selvfølgelig, Oscar. Å, kjære vene,» sukket hun, både redd og trist. «Jeg håper letemannskapet finner dem fort! De kan umulig ha kommet langt i mørket og denne kulden.»

«Hvis de ikke har kommet seg vekk i en slede, da. De kan ha fått hjelp av noen?» Det var et ørlite håp i Oscars stemme. Og til tross for det forferdelige ved hele situasjonen håpet Viktoria det siste, at de i det minste satt godt innpakket i en eller annen slede!

Hun gikk bort til Tyge og ba ham bli med.

«Vi går inn i stuen, Tyge, så lar vi lensmannen få gitt sine ordrer. Vi får ikke gjort noe mer enn det, verken du eller jeg.» Lyden av stemmer og ordrer som ble gitt, surret rundt dem, og folk kom og gikk for å få eller ta imot beskjeder. Viktoria nærmest dro Tyge med seg inn i stuen, hvor de satte seg i hver sin stol. Han ristet fortvilet på hodet.

«Herregud, Viktoria, dette var det verste som kunne hende meg. Jeg er sikker på at Kirsten på en eller annen måte står bak.» Tyge lente seg forover med albuene på knærne og støttet hodet i hendene. De mørke øynene var nesten svarte av fortvilelse, og han hadde dype bekymringsrynker i pannen. Viktoria led med ham, det var så utrolig vondt å se ham sånn. Hun skulle så inderlig ønske at hun kunne ha klemt og trøstet ham, men ble sittende. Så slo en tanke ned i henne.

«Aldri i livet om Cecilie frivillig har blitt med Kirsten!» utbrøt hun. «Cecilie var redd for henne, det vet jeg, så det tror jeg ikke hun har gjort.» Hun ville ikke si noe om sine tanker om Cecilies følelser for gutten. Ikke ennå i hvert fall. «Og dersom Kirsten har kommet til Norge, må hun ha kommet med båt, og det finnes passasjerlister, så det kan man fort finne ut av.»

Kjevemusklene til Tyge arbeidet hardt, som om han strevde med å holde tilbake gråten. «Lensmannen skal undersøke det, for jeg fortalte ham selvfølgelig om mistanken min. Men Kirsten er slu. Hun kan ha sendt noen andre.»

«Uansett hva som har hendt, så må vi anta at Carsten er sammen med Cecilie. Hun er så glad i ham, Tyge, så du skal ikke være redd for at han kommer til skade i hvert fall.»

De ble sittende i taushet en god stund før Oscar kom inn og fortalte det han visste. Det viste seg at hushjelpen Liv ikke hadde vist noen nåde når det gjaldt Magda, men ærlig og åpent fortalt lensmannen om hvordan Magda av og til forsømte arbeidet sitt. To dager i uken pleide hun å skynde seg å få unna det hun måtte av arbeid, for å kunne snike seg vekk et par timer for å treffe kjæresten sin. Det hadde hun også gjort denne dagen, og først da hun kom hjem, hadde hun oppdaget at barnepiken og gutten var forsvunnet. Ingen visste derfor hvor lenge de hadde vært borte, men det måtte være minst tre timer siden de forsvant.

«Du fortalte vel om kjellervinduet og sporene du oppdaget utenfor tidligere, Tyge?» spurte Oscar mens Viktoria stirret forskrekket på ham.

«Har det vært fremmede på eiendommen her?» gispet hun.

«Det vet vi ikke,» svarte Tyge oppgitt. «Vi undersøkte både ute og inne den gangen, men fant ikke flere spor, og ingenting var blitt stjålet, derfor ville jeg ikke bekymre meg unødig. Det kan jo ha vært så mangt, og det trenger slett ikke å ha noe med dette å gjøre. Tyver og kjeltringer er det jo overalt. Men lensmannen har i hvert fall fått beskjed også om det.»

Viktoria bestemte seg for at det var på tide å fortelle Tyge om sine mistanker om Cecilie.

«Tyge,» sa hun litt nølende. «Jeg tror ærlig talt ikke det er Kirsten som står bak dette. Cecilie hadde ikke mye til overs for Kirsten, og hun var redd henne. Det er slett ikke umulig at det er Cecilie som har tatt med seg sønnen din og rømt.»

«Cecilie? Nei!» utbrøt han hoderystende. «Hvordan i all verden kan du komme på sånne tanker?»

«For å være ærlig, Tyge, så har jeg ofte tenkt at Cecilie har vært mer opptatt av gutten enn det som er normalt for en barnepike. Dessuten må hun ha visst at Kirsten var på vei hjem. Hun ville muligens redde Carsten fra en mor som ikke brød seg om ham. Kanskje hun trodde hun gjorde det som var best for sønnen din, ved å rømme med ham før Kirsten kom hjem.»

Tyge stirret på henne. «Hvorfor har du ikke delt disse mistankene med meg før, Viktoria! For hvis det er sånn …»

«Det var jo bare en følelse jeg hadde, Tyge. Jeg kunne ikke gå hen og anklage Cecilie uten grunn. Ville du ha trodd meg? Husk at hun mistet sitt eget barn i fødselen! Kanskje hun så på Carsten som en slags erstatning? Og siden Kirsten ikke brød seg om ham, gjorde hun kanskje det hun trodde var best.»

«Det er godt mulig at Viktoria har rett, Tyge,» sa Oscar. «Disse tankene har hun nevnt for meg før, men …»

Det var vantro i blikket Tyge sendte Viktoria.

«Mener du at hun muligens ville stjele sønnen min og utgi ham for å være hennes egen? Og hvor skulle hun i så fall ha dratt med gutten?» Stemmen hans brast.

«Ja, den som visste det,» sukket hun fortvilet.

«Herregud, Viktoria, de kan i så fall være hvor som helst nå!» Han strøk seg over pannen, og Oscar klappet ham vennlig på skulderen.

«Nå er en betjent oppe for å undersøke barneværelset for å se hva som eventuelt er borte. At Cecilie også er forsvunnet, kan tyde på at Viktoria har rett. Men så lenge ingen vet noe sikkert, får vi heller ikke gjort noe annet enn å sende letemannskaper ut etter dem,» sa Oscar. Han gikk bort til skjenken, fant en flaske konjakk og et glass, fylte det og rakte det til Tyge.

«Her, Tyge, du trenger å roe deg ned litt.»

Tyge tok en slurk av glasset sitt, men satte det fort fra seg igjen, som i avsky. I det samme kom Caspar Bachmann trampende inn i hallen. Stemmen hans lød helt inn i stuen.

«Og dere gjør alt dere kan, lensmann Teige?»

«Ja, alt som står i vår makt. Foreløpig vet vi ikke mer enn deg, Bachmann.»

Caspar kom inn i stuen med lange steg, gikk rett bort til sønnen og nikket bare mot Viktoria og Oscar.

«Tyge, dette ordner seg. Din mor er hos Ulrikke nå, og jeg ba dem begge om å bli i Tårnhuset og vente til vi vet mer. Theodor har sendt ut letemannskap, og han kommer snart hit, han også.» Caspar ristet fortvilet på hodet. «Kan dere begripe hva som kan ha skjedd?» Han vendte seg mot Viktoria og Oscar.

«Nei, det kan vel ingen. Det eneste vi vet, er at de er forsvunnet,» sa Oscar og reiste seg. «Og at det holder på å brenne ut på peisen.» Han reiste seg og la på et par kubber og kom tilbake og satte seg tungt. «Vi får holde på varmen i stuen i hvert fall.»

Liv kom inn med kaffe og skjenket i koppene.

«Jeg er så fryktelig lei meg, herr Bachmann,» sa hun til Tyges far. «Men jeg var altså opptatt på kjøkkenet, og som vanlig holdt Cecilie seg ovenpå med barnet, slik hun pleier til faren kommer hjem.» Hun sendte Caspar Bachmann et fortvilet blikk. «Hadde jeg bare ant …»

«Du må ikke klandre deg selv, Liv,» sa Tyge tonløst. «Men Magda har hatt sin siste arbeidsdag her i huset.»

Hushjelpen svarte ikke, knikset bare lett og forsvant.

«Og akkurat nå kan vi være glad for at Magda er en skikkelig sladrekjerring,» kom det sarkastisk fra Viktoria. «For jo flere som vet at lillegutt og barnepiken er borte, dess flere vil holde øyne og ører åpne.»

Magda ble sittende i avhør i nesten en time, og det var en forgrått ung kvinne som forlot huset etterpå med reisevesken sin.

«Jeg etterkom ditt ønske, Tyge, og ba henne gå. Men jeg har bedt henne om ikke å forlate sognet,» sa lensmann Teige, som kom inn i stuen. «Jeg forlangte at hun skulle bli hos foreldrene på Bondejordet til hun fikk nærmere beskjed. Nå går jeg opp og ser om betjenten min har funnet ut noe.»

Liv kom inn med et smørbrødfat.

«Jeg beklager at det ikke ble den aftensmaten som var planlagt, herr Bachmann.» Hun knikset og satte fatet fra seg.

«Ikke tenk på det, Liv,» sa Viktoria. «Dette er bra nok, og jeg tror mat er det siste noen tenker på akkurat nå.»

Tyge nikket som om ingenting spilte noen rolle.

Noen minutter senere kom Teige og betjenten ned.

«Det eneste vi har brakt på det rene, er at gutten neppe skal fryse. Før vi sendte Magda på dør, ba vi henne om å se etter hva som manglet av klær. Alle Carstens varme klær er borte. Barnepikens uniform og et par kjoler henger igjen, ellers har hun tatt med seg det hun eide. Det tyder på at det var en planlagt handling, og at hun har en reiseveske med seg. Det finnes ingen tegn til at noen har hjulpet henne, for det var ingen spor etter noen brev eller andre ting.»

Plutselig for Tyge opp.

«Men hun har jo ikke noe særlig med penger! Jeg går opp på kontoret og ser etter om noe mangler.» Han var ute av stuen på et øyeblikk, mens de andre så forfjamset etter ham.

«Han har da ikke penger liggende tilgjengelig, vel?» spurte Oscar.

Caspar så forvirret ut et øyeblikk. «Kanskje. Han oppbevarer kontanter i et låst skrin i skrivebordsskuffen sin. Det kan vel hende barnepiken har visst om det.»

Tyge kom snart inn i stuen igjen. Håret sto til alle kanter, som om han hadde dratt hendene igjennom det flere ganger. «Hun har tatt med seg alt. Jeg vet ikke helt sikkert hvor mye det var, men det var mange penger der. Nok til at hun kan klare seg en lang stund.»

«Men i helvete! Var ikke skrinet ditt låst, da?» utbrøt Caspar.

Tyge satte seg tungt ned i stolen igjen.

«Jo, vanligvis. Men jeg hadde det travelt i morges, så nøkkelen sto i. Jeg pleier ikke å ha så mange penger liggende hjemme, jeg bruker banken som du vet, far. Men jeg har vært for travel i det siste til å gå innom banken, så det har samlet seg opp en del.»

* * *

På møtestedet nede på landeveien satt to menn på hver sin hest og snakket sammen.

«Tror du fanden ikke noen har kommet oss i forkjøpet? Ungen er borte. Barnepiken likeså. Så hva pokker gjør vi nå?»

«Og hvordan vet du det?»

«Fordi det var stort oppstyr rundt huset da jeg red forbi for en stund siden, og jeg hørte bruddstykker av samtalene. Det var så mye folk der, at ingen la merke til meg. Dette var første gang vi virkelig hadde anledningen til å gjennomføre oppdraget, men det ser ut til at noen har tenkt det samme som oss.»

«Og vi som bare har halvparten av beløpet. Resten skulle vi få senere. Faen òg!»

Så kom en rå latter. «Men halvparten er en god slump, ikke sant? Det var et sjenerøst beløp. Og vi trenger vel ikke å melde oss for det kvinnfolket, vel? Nå klarer vi oss til noe annet dukker opp.» I lav samtale red de videre langs landeveien i retning Christiania.