Aud Midtsund

Et nytt liv

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og –illustrasjon: Kjetil Nystuen

Elektronisk utgave (første versjon) 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1592-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personer

Viktoria Kvam – datter av godseier Theodor Vogt

Theodor Vogt – godseier og forretningsmann, enkemann, var gift med Adele Vogt, gift med Ulrikke Holst

Adele Vogt – avdød, var gift med Theodor og mor til Viktoria

Eugenie Vogt – Theodors søster og tante til Viktoria, gift med Fridtjof Henriksen

Elina Seljeskog – datter av Magnus og Solveig Seljeskog, bor hos familien Vogt

Solveig Seljeskog – avdød, mor til Elina Seljeskog og gift med Magnus Seljeskog

Magnus Seljeskog – gift med Solveig Seljeskog og far til Elina

Caspar Bachmann – dansk generalkonsul, gift med Elisabeth og far til Tyge

Elisabeth Bachmann – gift med Caspar og mor til Tyge

Tyge Bachmann – sønn av Caspar og Elisabeth Bachmann, gift med Kirsten

Ulrikke Holst – enke etter dansk forretningsmann, gift med Theodor Vogt

Kirsten Holst – datter av Ulrikke Holst, gift med Tyge

Oscar Kvam – nyutdannet lege, gift med Viktoria Vogt

Fredrikke Lunden – Viktorias beste venninne

Fridtjof Henriksen – høyesterettssakfører, gift med Eugenie Vogt

Madeleine Mikkelsen – eldre dame som bor på Briskeby

Selma Jacobsen – Eugenies datter, og gift med Steinar Finstad

Kristoffer Hansen – kusk og altmuligmann

Sigurd Evensen – stallknekt og gårdsgutt

Jacobine – kokk

Marta, Mina, Berit og Anne Marie – stuepiker

Slik sluttet forrige bok:

Plutselig snudde Cecilie seg, grep noe fra benken, og med sjokkartet skrekk oppdaget Viktoria at kvinnen holdt en sylskarp kniv som hun rettet mot det skrikende barnet, og hun ble vettskremt. Cecilie ropte høyt:

«Du skal inn hit,» sa hun og pekte på en dør. «Skjønner du ikke, ellers kan han bli skadet ...» Med kniven pekende mot barnet turte ikke Viktoria å gjøre annet enn å gå mot nærmeste dør, og oppdaget plutselig at det måtte være døren til spiskammeret. Den skingrende stemmen til Cecilie lød igjen:

«Åpne døren og gå inn dit, nå! Du må gjemme deg, skjønner du ikke det?»

Knærne hennes skalv da hun langsomt, og med blikket boret i Cecilies, åpnet døren og gikk inn i spiskammeret. Cecilie ga henne en dytt og grep døren, og Viktoria klarte ikke å holde den igjen da hun ble skjøvet inn i det stupmørke rommet. Døren smalt igjen, og så hørte hun lyden av slåen som stengte døren ...

1

Tyge begynte å miste motet etter besøket i det siste huset. Heller ikke der fantes det spor etter barnepiken og sønnen hans. Hadde Viktoria hatt mer hell med seg? Han kikket bort mot huset hun hadde gått inn i, og gikk raskt mot porten hvor han så kusken sto utenfor og ventet. Tyge gikk bort til ham.

«Er Viktoria der inne ennå?» Han nikket mot huset.

«Ja, herr Bachmann, og jeg så at det var folk der inne, så hun har kanskje hatt hellet med seg og fått snakket med noen.»

I det samme kom en gammel dame med en handlekurv gående hastig mot dem. Hun kastet et blikk på vognen før hun åpnet grinden for å gå inn. Tyge stanset henne.

«Vent et øyeblikk, frue.» Han rakte frem hånden for å hilse, men kvinnen ble stående og tviholde på kurven med begge hender, mens hun så skremt på ham.

«Mitt navn er Tyge Bachmann, og jeg beklager å forstyrre. En venninne av meg, fru doktor Kvam, gikk akkurat inn hit for å snakke med de som bor her. Er det mulig å få bli med inn for å se etter henne?»

Damen stirret på ham.

«Hva gjelder det? Det er bare Agnes og jeg som bor her. Og sønnen hennes, da.»

Agnes og sønnen hennes?

Det svimlet for ham. Agnes! Plutselig husket han den vinterkvelden han og kusken hadde kjørt i denne gaten og han trodde han hadde sett Cecilie. Han hadde villet følge etter henne, men hadde overbevist seg selv om at det var ønsketenkning. Kvinnen som hadde ropt på henne, var sannsynligvis den samme kvinnen som sto foran ham nå. Agnes, hadde hun ropt, og nedslått hadde han regnet med at synet igjen hadde bedratt ham.

Herregud, han hadde kanskje ikke tatt så feil likevel? Kunne Agnes være Cecilie? Den gamle kvinnen satte handlekurven ned på bakken og rakte ham en rynkete gammel hånd. Den skalv litt, som om hun var nervøs.

«Turid Pedersen heter jeg, og jeg tror du får vente her, mens jeg går inn og sier fra til din venninne,» svarte hun og stirret på ham. Blikket hennes virket nysgjerrig, og kanskje litt skremt? Hun blunket og kikket skarpt på ham igjen. «Har jeg truffet deg før? Du virker litt kjent.»

«Nei, vi har nok aldri møtt hverandre,» sa han vennlig. «Men jeg vil svært gjerne få bli med inn. Jeg leter etter sønnen min, og det er mulig Agnes har noen viktige opplysninger.»

Kvinnen så forskrekket på ham, og nå var det redsel i blikket. Så var det som om hun sank sammen, og en tåre krøp frem i øyekroken. «Det kan vel ikke skade, men gjør besøket kort. Agnes er ikke riktig frisk om dagen.»

«Takk, jeg skal selvfølgelig ta hensyn til det.» Han bøyde seg og tok kurven hennes.

«Kan jeg få lov til å bære inn kurven for deg? Den ser tung ut,» sa han. Igjen sendte kvinnen ham et engstelig blikk, men nikket, før hun førte an inn i huset og inn i gangen hvor han hjalp henne av med kåpen.

«Vi kan sette oss på kjøkkenet,» sa hun og tok i håndtaket for å åpne kjøkkendøren. Den var låst, men nøkkelen sto i. «Men i all verdens navn …»

Begge snudde seg da de plutselig hørte en lav nynning fra rommet rett imot dem. Det måtte være stuen, tenkte Tyge. Begge så på hverandre – Tyge utålmodig og fru Pedersen engstelig.

«Det må ha hendt noe med Agnes. Hun oppførte seg så pussig da jeg gikk.» Det var alvorlig bekymring i stemmen hennes. Hun gikk mot stuedøren, som åpnet seg lett. De gikk inn.

I en av de dype stolene satt Cecilie med Carsten i armene. Tyge måtte ta seg kraftig sammen for ikke å løpe bort og rive sønnen sin vekk fra kvinnen som satt der. I stedet ble han stående i døråpningen, uten å ane hvordan han skulle håndtere situasjonen. Det var hans Carsten, hans lille gutt, som lå i Cecilies armer. De mørke krøllene lå fuktige i pannen, og kinnene var røde, som om han hadde grått. Han ble stående som fjetret over uttrykket i Cecilies ansikt. Blikket hennes var nesten glassaktig, og hun virket som hun var fullstendig i sin egen verden.

Han tok et skritt frem, men da ristet hun på hodet og hysjet. «Andreas sover nå,» sa hun lavt. «Dere må være stille.»

Den gamle kvinnen for sammen et øyeblikk og skottet forskrekket bort på Tyge – men så tok hun seg sammen og gikk bort til Cecilie, strøk henne over kinnet og skulle til å løfte opp gutten.

«Nei, ikke gjør det!» Nå var stemmen skarpere, men med en engstelig undertone. «Vi klarer oss fint, vi to, ikke sant, Andreas?» hvisket hun mot den sovende gutten. «Ingen skal få skille oss.»

Ordene fikk Tyge til å grøsse. Gud hjelpe, hadde hun fullstendig mistet vett og forstand? Og hvor i himmelens navn var Viktoria? Hjertet hoppet over noen slag. På det låste kjøkkenet, sikkert. Hadde Cecilie skadet henne på noen måte? Han turte ikke spørre av redsel for hvordan hun ville reagere. Han måtte ha hjelp. Raskt lot han blikket gli over stuen. Den eneste veien ut fra rommet var fra døren han nettopp hadde kommet inn. Engstelsen for Viktoria fikk hjertet til å hamre, men foreløpig kunne han ikke gå noe sted. Han dro raskt, men vennlig med seg fru Pedersen halvveis ut i gangen, og sa lavt og inntrengende:

«Vil du være så snill å gå ut og be kusken om å kjøre til kolonialhandelen borte på hjørnet. Han vet hvem han skal se etter. Be ham gi beskjed om at herr Austad må komme hit med en gang. Si at vi trenger hjelp.» Han ville ikke slippe sønnen av syne før han fikk hjelp, og han måtte finne ut hvor Viktoria var.

Den gamle kvinnen så på ham med tårer i øynene.

«Hjelp, sier du? Å, kjære vene … Det er ditt barn, ikke sant?» hvisket hun med dirrende stemme.

«Ja,» svarte han innbitt. «Det er min sønn, Carsten, som Cecilie har i fanget. Han har vært borte i tre måneder.»

Det var som om lyset sloknet i den gamle kvinnens øyne da hun så på ham. «Cecilie … Hun kaller seg faktisk Agnes nå.» Stemmen skalv. «Jeg går med en gang.» Hun snudde seg i døråpningen og så på Cecilie. Stemmen hennes var tilkjempet rolig da hun snakket til henne. «Vi skal ikke forstyrre deg, Agnes, bare sitt i ro du. Jeg kommer snart tilbake.»

Tårene rant nedover de gamle kinnene da hun snudde seg mot Tyge igjen. «Jeg burde ha forstått det for lenge siden, i hvert fall de siste ukene. Hun er den etterlyste barnepiken, ikke sant? Og at Andreas er din sønn, kan enhver se med det blotte øyet, det var derfor …» Hun hikstet. «Stakkars Agnes, ja – det var det hun kalte seg da hun kom. Agnes Volden. Og jeg trodde henne lenge. Først i den siste tiden har jeg begynt å undre meg …» Blikket var fylt av sorg. «Jeg skal gi beskjed til kusken med en gang. Men vær så snill, ikke gjør Agnes noe, hun – vel, hun er ikke seg selv i dag.»

Nei, det hadde hun nok rett i, og han måtte få Fredrik Austad hit før han foretok seg noe. Han ble stående og lytte etter lyder i huset. Viktoria var sannsynligvis låst inne på kjøkkenet, men var hun uskadet? Blodet frøs nesten til is i årene hans da det gikk opp for ham hvor uhyggelig stille det var på kjøkkenet.

Snart kom fru Pedersen inn igjen og fortalte at kusken hadde dratt med en gang han fikk beskjed.

«Jeg har noe å vise deg,» sa hun og tok ned en håndveske som hang på en knagg i gangen. «Noe som gjorde meg bekymret.»

Han stirret på det hun forsiktig pakket ut av et kjøkkenhåndkle. Det var Carstens sølvrangle, den han hadde fått til dåpen! Han grep den og stirret på den.

«Din sønn heter Carsten, sa du? Og han er ti måneder, og ikke ni, som Agnes har sagt.» Den gamle kvinnen hikstet fortvilet. «Jeg fant den på værelset hennes for noen uker siden, og jeg gjemte den her i vesken min. Ja, hun er ærlig og pålitelig, og går aldri og roter i vesken min. Hun har ikke spurt etter ranglen heller, enda hun så at jeg sto med den i hendene.»

Gråten sved bak øynene hans da han sto der med den vakre sølvranglen i hånden. Ærlig og pålitelig? Nei, hun var gal!

«Jo, den er hans,» sa han med skjelvende stemme. «Jeg er lei for dette for din skyld, fru Pedersen, men vi er nødt til å ta affære, det forstår du sikkert. Gutten er min sønn, og han skal hjem igjen. Hva vi skal gjøre med Cecilie, vet jeg ikke. Jeg klarer ikke å tenke rasjonelt akkurat nå.» Han blunket vekk tårene som truet med å falle.

Den gamle kvinnen grep ham i armen, som om hun ble svimmel et øyeblikk. «Naturligvis skal gutten hjem igjen, men Agnes – ja, jeg kjenner henne jo bare som det, hun … – jeg er blitt så glad i dem begge.» Kvinnen brast i gråt. «La meg ta vare på henne, vær så snill,» ba hun tryglende.

«Først må jeg sørge for gutten min. Det hun har gjort, er straffbart, og jeg kan ikke bare la henne slippe unna …» Han stirret mot gangdøren, som om han ventet at Fredrik skulle dukke opp hvert øyeblikk, sukket og så på den gamle igjen. «Jeg må først og fremst finne Viktoria. Hun gikk inn hit før meg, og hvis Cecilie har skadet henne på noen måte …» Han knyttet hendene og gikk fort mot kjøkkendøren. «Jeg håper ved Gud at hun er uskadet, høygravid som hun er.» Blodårene i tinningene hans banket. «Tror du at du kan klare å holde Cecilie – ehm – Agnes rolig mens jeg leter etter Viktoria?»

Den gamle nikket, åpnet døren til stuen forsiktig, og Tyge pustet lettet ut da han kikket inn gjennom dørsprekken. Begge to hadde falt i søvn i stolen.

«Bare gå og let etter den unge kvinnen,» hvisket hun. «Jeg skal nok klare brasene. Jeg sitter inne hos Agnes og sønnen din til du kommer.»

Nøkkelen sto i låsen på kjøkkendøren, og Tyge låste opp og gikk inn. Alt var ryddig og rolig. Han plukket opp en sylskarp kniv som lå på gulvet, og stirret forskrekket på den, hadde Cecilie skadet Viktoria med kniven? Han kjente svetten piple i nakken, og løsnet litt på halstørkleet. Nei – han snudde og vendte på den – det var ikke tegn til blod.

Han så seg omkring og gikk bort til kjøkkenutgangen. Døren var låst fra innsiden, så ingen hadde gått ut den veien. Likevel åpnet han døren og kikket ut. Det lå noen skitne snøklatter igjen her på skyggesiden, men det var ingen fotspor.

«Pokker!» ropte han høyt mens han undret seg på hvor hun kunne befinne seg. Han skvatt da han hørte en lyd bak seg. Han bråsnudde og stirret på en dør med slåen for. Det måtte være spiskammeret. Og nå hørte han tydelig at noen sa noe:

«Tyge, er det deg?»

Lettet åpnet han døren. Lyset fra vinduet flommet inn i det lille rommet, og han så Viktoria sitte sammenkrøpet på gulvet innerst i rommet. Hun klynket og prøvde å reise seg, men han var hos henne på øyeblikket, knelte ved siden av henne og tok henne i armene sine.

«Kjære Viktoria! Er du skadet?» Han holdt beskyttende om henne mens hun blunket mot det plutselige lyset.

«Nei,» kom det svakt og skjelvende. «Nei, jeg tror ikke det, jeg ble slengt inn hit og låst inne. Jeg falt i mørket, og må ha vært borte et øyeblikk, men jeg er like hel. Tror jeg …» Tyge reiste seg og hjalp Viktoria på bena mens han fremdeles holdt armene om henne.

«Kom,» sa han og førte henne bort til en kjøkkenstol.

«Tyge! Sønnen din er her!»

«Ja, jeg vet det, hun blir passet på til Fredrik Austad kommer og hjelper oss. Hvordan klarte hun å få deg inn i spiskammeret?» Blikket hans var mørkt av bekymring.

«Cecilie truet meg inn hit med en kniv … Det vil si, hun holdt den mot Carsten.» Hun grøsset og ristet på hodet, så håret løsnet fra båndet og la seg om skuldrene hennes. «Cecilie må ha gått fullstendig fra forstanden, og …» Hun lot hendene gli over den svulmende magen med et engstelig uttrykk. «Å, det er i hvert fall liv her inne, et øyeblikk ble jeg redd for han hadde blitt skadet!» Hun pustet lettet ut, og noen lettelsens tårer krøp frem i øyekrokene.

«Er du sikker?» Han så bekymret på henne.

«Ja, Tyge, alt er i orden både med meg og barnet! Jo, jeg er like hel igjen. Bare litt øm bak.» Hun prøvde seg med et lite smil midt i elendigheten, men det ble bare en grimase. Han så bekymret på henne.

«Sitt i ro her, Viktoria. Carsten sover i fanget til barnepiken, og han ser heldigvis ut til å være i orden, men vi må gå forsiktig til verks. Hvis vi prøver å ta sønnen min fra henne med makt, så …» Han trakk pusten fort og svelget. «Fredrik kommer hvert øyeblikk, og den gamle damen som bor her, er hos henne nå. Det er ikke godt å vite hvordan hun vil oppføre seg når sannheten går opp for henne, ja – hvis den gjør det, da.» Han sukket engstelig mens pannen rynket seg. «Nå skulle jeg virkelig ønske at Oscar var her. Vi trenger sårt til en doktor. Jeg går inn og ser hva som skjer.»

Mens Viktoria ble sittende ved kjøkkenbordet og puste lettet ut, gikk Tyge inn i stuen igjen. Cecilie sov fremdeles, og fru Pedersen hadde lagt gutten på divanen med et teppe over seg. Den gamle kvinnen hadde tårer i øynene da hun så på ham, og la en finger over munnen som hun formet til et hysj.

Lengselen etter å holde sønnen i armene igjen etter all denne tiden, brant som ild i Tyge. Øyeblikket var så skjørt og følelsesladet at det holdt hardt å ikke bare styrte bort og løfte ham opp i armene sine. Tyge gikk langsomt bort til sønnen og satte seg ved siden av ham mens han lot tårene få strømme fritt. Så stor han var blitt! Det var over tre måneder siden sist han så ham. Hadde kanskje sønnen glemt ham nå? Han strøk ham varsomt over håret, lot pekefingeren stryke mykt over det runde kinnet mens han hikstet lavt og nesten uhørlig. Varsomt løftet han den sovende sønnen opp i armene sine, og klemte ham ømt. Sønnen hans var kommet til rette. Livet var verdt å leve igjen! Men hva med Cecilie?

Han fant frem et lommetørkle, pusset nesen og tørket vekk tårene før han snudde seg mot den gamle kvinnen som så ut som hun hadde falt fullstendig sammen der hun satt på en skammel ved siden av den sovende barnepiken. Hvordan kunne hun bare sove slik? Var hun syk? Søvnen virket unaturlig dyp.

Viktoria stirret ut av vinduet etter å ha hentet seg et glass vann som hun drakk begjærlig. Stadig måtte hun kjenne etter bevegelser i magen. Hun hadde jo falt, og alt kunne ha hendt! Et kraftig spark fikk henne imidlertid til å roe seg.

Det var deilig å få fuktet strupen med vann etter oppholdet i spiskammeret. Hvor lenge hadde hun ligget der? Det kunne ikke ha vært så lenge, for Tyge hadde ikke vært langt unna. Oscar, ropte hun lydløst inni seg. Kjæreste, jeg trenger deg, vi trenger deg …

I det samme så hun vognen som stoppet utenfor porten, og Fredrik og Elvira som raskt steg ut og kom småløpende mot huset. Viktoria reiste seg for å gå dem i møte. Hun åpnet døren stille og ble stående i døråpningen.

«Så godt at dere kom. Sønnen til Tyge er i god behold, og han er her. Det er også barnepiken, bortsett fra at hun slett ikke virker helt i orden. Hun kaller seg Agnes nå. Tyge er i stuen sammen med dem.» Hun trakk pusten etter ordene som hadde kommet så altfor fort og ivrig. «Jeg tror vi må være stille, for det virker som om Cecilie befinner seg i sin egen verden.» Hun trakk pusten dypt og svelget. «Hvor er Birgit?»

«Hun dro sporenstreks hjem til Emilie. Jeg praiet en vogn og fikk henne av gårde,» svarte Fredrik. «Hvis Oscar kommer dit, så får han vite hvor vi er nå. Emilie er vel fra seg av engstelse nå, det hele har jo tatt lang tid. Kan vi komme inn?»

Viktoria åpnet døren på vidt gap. «Naturligvis, vi har ventet på dere.»

«Jeg ble med fordi jeg kjenner Cecilie fra før,» sa Elvira beskjedent og fulgte etter Fredrik inn i gangen. «Jeg tenkte at det kanskje kunne være til hjelp. Ja, for hun kjenner jo ikke Birgit.»

Viktoria åpnet kjøkkendøren.

«Kom først inn på kjøkkenet, så skal jeg si fra at dere er her,» sa Viktoria stille før hun nærmet seg stuedøren. Hun var nesten redd for å gå inn, engstelig for hva hun ville få se. Ansiktet til Cecilie da hun sto der med kniven rettet mot barnet, var som brent inn på netthinnen hennes, og hun kulset.

Det var helt stille der inne, og hun lukket forsiktig opp døren. Tyge satt på divanen med sin sovende sønn i armene, mens Cecilie så ut til akkurat å ha våknet. Hun stirret på Viktoria med vidåpne øyne før hun åpnet munnen og sa med tynn, overrasket stemme:

«Fru Kvam?»

Tyge snudde seg og stirret fra Cecilie til Viktoria. Carsten glippet litt med øynene, men gryntet bare litt og sovnet igjen, slik han pleide på formiddagen, som om alt bare var fryd og gammen.