Aud Midtsund

Hittebarnet

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2019

All rights reserved

Omslagsdesign og –illustrasjon: Kjetil Nystuen

Elektronisk utgave (første versjon) 2019

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1593-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personer

Viktoria Kvam – datter av godseier Theodor Vogt

Oscar Kvam – nyutdannet lege, gift med Viktoria Vogt

Theodor Vogt – godseier og forretningsmann, enkemann, var gift med Adele Vogt, gift med Ulrikke Holst

Adele Vogt – avdød, var gift med Theodor og mor til Viktoria

Eugenie Vogt – Theodors søster og tante til Viktoria, gift med Fridtjof Henriksen

Elina Seljeskog – datter av Magnus og Solveig Seljeskog, bor hos familien Vogt

Solveig Seljeskog – avdød, mor til Elina Seljeskog og gift med Magnus Seljeskog

Magnus Seljeskog – gift med Solveig Seljeskog og far til Elina

Caspar Bachmann – dansk generalkonsul, gift med Elisabeth og far til Tyge

Elisabeth Bachmann – gift med Caspar og mor til Tyge

Tyge Bachmann – sønn av Caspar og Elisabeth Bachmann, gift med Kirsten

Ulrikke Holst – enke etter dansk forretningsmann, gift med Theodor Vogt

Kirsten Holst – datter av Ulrikke Holst, gift med Tyge

Fredrikke Lunden – Viktorias beste venninne

Fridtjof Henriksen – høyesterettssakfører, gift med Eugenie Vogt

Madeleine Mikkelsen – eldre dame som bor på Briskeby

Selma Jacobsen – Eugenies datter, og gift med Steinar Finstad

Kristoffer Hansen – kusk og altmuligmann

Sigurd Evensen – stallknekt og gårdsgutt

Jacobine – kokk

Marta, Mina, Berit og Anne Marie – stuepiker

Slik sluttet forrige bok:

Bekymringen ville ikke slippe taket, så etter en liten stund gikk Viktoria opp for å se til Oscar. Hun åpnet forsiktig døren og gikk inn i rommet. Oscar lå på sengen med lukkede øyne og hendene trykket mot brystkassen. Forskrekket så hun at pannen var våt av svette, og hun nesten løp over gulvet og bort til sengen. Hun satte seg på sengekanten og strøk ham over den fuktige pannen.

«Oscar! Hva er det?» spurte hun livredd.

Han åpnet øynene og så på henne mens smerten lyste ut av blikket hans.

«Du … Viktoria, jeg tror du må …» Han stønnet. «… hente doktoren …»

Tanken på det tidligere illebefinnende han hadde hatt, skremte henne, og på skjelvende ben løp hun ut av rommet for å få tak i hjelp …

1

Hun burde ha forstått at det var noe mer enn vanlig hodepine som hadde fått Oscar til å gå opp for å hvile. De verste skrekkscenarioer fór gjennom Viktorias hode da hun i panikk løp ut av værelset for å hente hjelp. Selvfølgelig burde hun ha forstått at noe var galt for lenge siden. For han hadde vært annerledes den siste tiden, helt siden han kom hjem fra sykehuset den dagen og fortalte at han hadde hatt et illebefinnende. Men ikke i sin villeste fantasi hadde hun trodd at han kunne være alvorlig syk!

I gangen kolliderte hun nesten med hushjelpen som var på vei mot døren. Viktoria grep desperat fatt i henne.

«Løp ned og si fra til Helmer at han må hente doktoren. Nå med en eneste gang!» sa hun hikstende. «Oscar er syk, og det haster!»

Piken kastet et forskrekket blikk på henne før hun løp ned trappen. Viktoria styrtet inn på soveværelset igjen og bort til sengen. Hun bøyde seg over Oscar. Nå lå han med lukkede øyne som om han sov, men pusten hans gikk i raske hiv, og svetteperler hadde dukket opp på pannen hans. Aldri før hadde Viktoria vært så redd. Oscar måtte ikke dø fra henne!

«Oscar!» Hun klarte ikke å ta seg sammen, men hikstet av gråt. Hun strøk hånden gjennom håret hans. «Du må våkne, Oscar! Vær så snill …» Det hvite putetrekket var dyvått, og en stram svettelukt lå som en eim i rommet.

Plutselig åpnet han øynene og så på henne.

«Viktoria …» sa han hest.

«Oscar! Å, kjæreste, hva er det? Har du vondt?» Hånden hennes gled over kinnet hans og strøk ham varsomt. Tårene hennes rant, men hun enset dem ikke.

«Jeg … jeg tror det gir seg litt nå …» Blikket han sendte henne, var fortvilet. Så stønnet han svakt mens hånden gled mot brystkassen. «Jeg tror jeg har – hadde – et hjerteanfall.»

Hun stirret på ham. Et hjerteanfall! Var det det han hadde hatt inne på sykehuset også, da han hadde sagt at han hadde fått et illebefinnende?

Lyden av døren som forsiktig gikk opp, fikk henne til å snu seg. Sunniva kom langsomt inn i rommet.

«Helmer henter doktor Øie nå, Viktoria,» sa hun mildt og kom bort til dem. «Hva er det som står på?» Et raskt blikk på Oscar fikk henne til å forstå alvoret.

«Han har hatt et hjerteanfall, Sunniva! Holder doktoren til langt unna?»

«Nei, det er like oppe i veien her, ved handelsboden. Er doktor Øie hjemme nå, så tar det bare noen minutter før vi har ham her. Og han er en erfaren mann,» la hun beroligende til.

«Det går litt bedre nå,» kom det hest fra sengen. Oscars svake stemme virket absolutt ikke beroligende på Viktoria. Aldri hadde hun sett mannen sin så hjelpeløs. Han måtte ha blitt skrekkelig redd! Viktoria kysset ham på den fuktige pannen.

«Fint, Oscar. Vil du ha noe å drikke? Et glass vann?»

Han nikket bare, og hun skjenket vann fra muggen på nattbordet og hjalp ham å drikke.

«Doktor Øie kommer snart, Oscar,» sa Sunniva beroligende, og ringte på hushjelpen, som tydeligvis hadde stått like utenfor døren.

«Vær snill og hent en ren pute, Elsa, denne er dyvåt,» sa hun og gikk bort til vinduet og satte det på vidt gap. «Det er varmt her inne.»

Viktoria gikk bort til toalettbordet og vred opp en klut i kaldt vann. Et blikk ned mot toalettbøtten fortalte henne at Oscar måtte ha kastet opp før han la seg. Herregud, han måtte ha hatt forferdelige smerter da han kom opp på rommet! Hvorfor hadde han ikke sagt noe?

Snart kom hushjelpen inn med den rene puten som Sunniva straks fikk byttet ut med den andre. Hushjelpen ble stående rådløs ved døren.

«Er det noe mer jeg kan gjøre, fru Viktoria?» spurte hun.

«Nei takk. Eller jo, vil du gå inn til Elina og sørge for at hun ikke kommer busende inn hit?»

Som Sunniva hadde sagt, kom doktor Øie noen minutter senere.

«God dag, sa han da han kom inn i rommet. Viktoria reiste seg og håndhilste på ham.

«Å, så godt at du kom så fort, doktor Øie!» utbrøt hun lettet. Viktoria og Oscar hadde truffet både doktoren og hustruen på juleballet de hadde vært på her før de giftet seg. Han var en eldre mann med markerte trekk og et vennlig blikk.

«Når min venn Helmer sier at det haster, så somler jeg ikke,» sa han mildt, tok med seg doktorvesken og gikk bort og hilste på Oscar.

«Jeg tror mannen min har hatt et hjerteanfall, doktor Øie,» sa hun fort og ble stående litt usikker midt på gulvet.

«Og jeg tror min hustru har rett, doktor Øie,» sa Oscar med anstrengt stemme. Et smertedrag for over ansiktet hans.

«Vi får vel se på deg likevel, for sikkerhets skyld, doktor Kvam,» sa han, og så, til Viktoria: «Jeg vil gjerne være alene med pasienten mens jeg undersøker ham. Det virker som han er i stand til å snakke for seg selv.»

Sunniva tok Viktoria i armen.

«Kom, kjære deg, så lar vi dem være alene,» sa Sunniva, og tok med seg Viktoria ut i gangen hvor Helmer sto og ventet.

«Jeg går inn og beroliger Elina,» sa Sunniva og forsvant bortover korridoren mot Elinas værelse.

Først da de sto ute i gangen, kom reaksjonen. Hun falt sammen i Helmers armer og gråt hjelpeløst.

«Å herregud, Helmer, jeg ble så forferdelig redd! Jeg trodde jeg hadde mistet ham!» Hun hulket stille mot skjortebrystet hans.

«Så, så, Viktoria, jeg tror dette går bra. Men kom nå, så går vi ned og venter på doktor Øie.» Han fulgte den hikstende Viktoria ned og inn i stuen, hvor hun sank gråtende ned i sofaen. Helmer satte seg ved siden av henne og la armen trøstende omkring henne.

«Bare gråt, du, Viktoria, jeg forstår godt at du ble redd, men det vil helst gå bra.»

«Det må gå bra, Helmer!»

«Nå tar vi ikke sorgene på forskudd, kjære deg,» sa han og rakte henne et lommetørkle. «Oscar er sterk, og kommer seg nok gjennom dette. Jeg vet at man kan komme seg fint etter et hjerteanfall, hvis det var det han hadde. Nå trenger vi en kopp sterk kaffe mens vi venter,» sa han rolig og ringte på hushjelpen.

Tanken på at hun kunne ha mistet ham, gjorde henne livredd. Var dette straffen for følelsene hun hadde for Tyge? Gud i himmelen, nei! Hun hadde ikke vært, og ville heller aldri være utro mot Oscar. Dertil elsket hun ham altfor høyt. Eller var det for utroskap å regne, det hun følte for Tyge, og kyssene de hadde delt? Jo. Hun måtte innrømme det for seg selv: Det var intet annet enn utroskap, og hun skammet seg så inderlig. Anger og skyldfølelse sloss plutselig om plassen i henne.

Elina kom ned sammen med Sunniva, og satte seg ved siden av Viktoria.

«Hvordan er det med ham, Viktoria? Jeg er stor nok til å vite sannheten nå, så si det som det er.» Elina var blek, men virket rolig.

Viktoria la armen om henne og forsto at det eneste riktige var å være ærlig. Jo visst var hun stor nok. Og hun visste at det verste de kunne gjøre mot Elina, var å pynte på sannheten.

«Vi tror at hjertet hans kranglet litt, vennen min. Doktoren er der nå, men Oscar har kommet seg litt.» Hun snufset litt. «Jeg ble redd, det skal jeg ikke nekte for, men nå må vi vente til doktoren kommer ned og forteller oss hva som er galt.»

«Kommer han til å dø, Viktoria?» Elinas stemme virket plutselig tynn og redd.

«Nei, det tror jeg absolutt ikke. Skal vi ikke vente og høre hva doktoren har å si, Elina?»

«Jo. Men han må bli frisk!» Stemmen ble plutselig trassig, som hun ikke ville ta innover seg at noe forferdelig kunne hende.

Alle satt nervøse i stuen mens doktor Øie var oppe og undersøkte Oscar. Elina satt ved siden av Viktoria med hendene knyttet i fanget og så skremt ut, men for en gangs skyld sa hun ingenting, og satt bare stille og ventet. Hushjelpene hadde fått beskjed om hva som sto på, og det hersket en stillhet i huset som var til å ta og føle på.

Endelig kom doktoren, og Helmer ba ham sitte ned.

«Ja,» sa doktoren langsomt. «Mannen din har nok hatt et hjerteanfall, fru Kvam, men det ser ut som det roer seg. Han har fått noen medisiner av meg, men han bør holde seg i ro noen dager, og foreløpig i sengen.»

Lettelsen som bølget gjennom Viktoria, fikk henne igjen til å begynne å gråte.

«Er du sikker på at det går bra? Å, jeg var redd for at jeg skulle miste ham!» Hun hikstet høyt. «Men om det kommer igjen?»

«Man kan aldri være sikker på noe som helst i livet, fru Kvam, men det er sjelden det kommer to slike anfall etter hverandre. Pulsen har roet seg, og hjertet slår fint. Det er ikke noe mer jeg kan gjøre akkurat nå. Jeg kommer innom en tur i morgen tidlig og ser til ham igjen.»

«Men han kommer seg, er du sikker på det?» spurte hun nesten åndeløst.

«Med ro og hvile er jeg sikker på at dette går bra,» svarte doktoren trett. «Si meg, fru Kvam. Har han klaget over smerter tidligere?»

«Nei, ikke i brystet, men han har vært en del plaget av hodepine i det siste. Han var veldig sliten, vet jeg, for han har hatt det fryktelig travelt.» Doktoren sendte henne et medfølende blikk, og Viktoria fortsatte: «Fortalte han deg at han hadde et illebefinnende for ikke så lenge siden?»

«Ja, han fortalte meg det. Det kan ha vært et varsel. Men jeg har undersøkt ham så grundig jeg kan, og det er ikke tegn til annen sykdom. Noen timers hvile nå, så regner jeg med at han føler seg bedre. Men han får som sagt holde sengen et par dager, og han må passe på å ta det med ro i tiden fremover.»

«Dere blir selvfølgelig her til det er forsvarlig å reise hjem,» sa Helmer bestemt.

«Takk,» svarte Viktoria med tykk stemme. «Jeg tør ikke å ta sjansen på den lange veien hjem før jeg er sikker på at han er i orden.» Hun kikket bort på Elina som satt blek og stirret på dem med redde øyne. Hun hadde ikke sagt et eneste ord. «Elina, det kommer til å gå bra med Oscar, det er jeg sikker på,» la hun til og la armen rundt henne. «Vi ble redde, alle sammen, men vi får stole på doktoren.»

«Mm,» svarte Elina, bet seg i leppen og så spørrende på doktoren. «Kan jeg gå opp til ham?»

«La ham hvile litt,» svarte doktoren mildt. «Du kan se til ham om en stund, han blir sikkert glad for det. Du skal ikke være redd, om noen dager kan dere sikkert reise hjem igjen.»

Tunge tanker fløy gjennom Oscars hode der han lå og stirret i taket. Han burde ha forutsett dette! De siste dagene hadde han hatt smerter i den venstre armen, han hadde følt seg sliten og urolig – og professor Sande hadde virket bekymret for ham. Selv hadde han slått angsten bort med at det var all denne reisingen frem og tilbake til byen som plaget ham. Theodors bebreidelser over at han aldri hadde tid til hans forretninger, og lengselen etter å være mer sammen med Viktoria og datteren, plaget ham stadig. Han hadde tatt ørlite laudanum for hodepinen før han la seg for å hvile, men medisinen hadde bare fått ham til å kaste opp.

Først da han hadde lagt seg, og kjente smerten som la seg som en jernbjelke over brystkassen hans, hadde han blitt ordentlig redd. Smerten som bredte seg oppover, fikk halsen til å snøre seg, og han hadde fått problemer med å trekke pusten skikkelig.

Han og Viktoria hadde ikke vært gift lenger enn knapt halvannet år, og nå lå han her, utslitt og syk. Hva slags ektemann ville han bli fremover? Var dette et engangstilfelle, eller ville det komme igjen? Theodor ville kanskje få det som han ville nå, tenkte han litt bittert, for han kunne ikke fortsette å arbeide så hardt som før. Kroppen hans hadde gitt ham en advarsel. Professor Sande ville forstå ham om han sa opp avtalen om å bli på sykehuset til over jul.

Matt og tung i hele kroppen satte han seg opp i sengen og grep vannglasset som sto på nattbordet, og drakk begjærlig. Munnen kjentes knusktørr. Han hadde skremt alle med dette anfallet, og Viktoria var sikkert helt fra seg. Selvfølgelig var hun det. Og Elina, stakkar! Nei, han måtte komme seg opp av sengen så han ikke skulle uroe dem mer enn nødvendig. Han satte seg opp i sengen, men før han kom så langt som til å stå opp, gikk det i døren, og Viktoria kom inn.

«Oscar! Du har fått beskjed om å ligge i sengen. Du får ikke lov til å stå opp!» Hun satte seg på sengekanten. «Nå må du gjøre som doktor Øie har sagt, og ta det med ro.» Øynene hennes var mørke av bekymring, og Oscar anstrengte seg for å skjule svimmelheten som kom over ham da han hadde satt seg opp, og la seg fort bakover mot putene igjen.

«Jeg føler meg allerede bedre, Viktoria, men selvfølgelig er jeg litt matt etter dette anfallet. Det kommer til å bli bra, du må ikke uroe deg.» Han lot hånden gli gjennom håret hennes som falt mykt ned og kilte ham i ansiktet da hun bøyde seg over ham. «Ikke vær redd, elskede. Tro meg, dette var et lett anfall.» Han måtte berolige Viktoria, men anfallet hadde vært hardere enn han likte å tenke på.

«Er du sikker?»

«Jeg kommer meg, vær trygg på det.»

«Elina ble også redd, Oscar. Hun vil gjerne se til deg, orker du det?»

«Hent henne, du. Så kan jeg fortelle henne at hjertet mitt fant på noen skøyerstreker eller noe sånt, men at jeg føler meg bedre.»

Hun måtte le midt i elendigheten. Tenk å se sånn på det!

«Skøyerstreker, du liksom. Dette var alvorlig nok, Oscar. Og skremmende. Men jeg skal nok klare å berolige henne.»

«Fint.» Oscar smilte litt. «Og vil du amme Constance her inne etterpå? Det kan virke beroligende på et hvilket som helst hjerte.»