På marked

Kaja Nylund

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2020

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2020

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1855-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personene i Rebekka

Rebekka

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer, død

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, gift med Othelius Vangen

Benjamin, Alvildes sønn

Tobias, Rebekkas ektemann, død

Herman, Rebekkas og Tobias’ sønn

Olette, Tobias’ fosterdatter

Nilmer, Rebekkas og Tobias' fostersønn

Elise Tobine, Rebekkas og Tobias' datter

Storm, Benjamins og Dinas sønn, bor på Elveløkken

Henrik, Rebekkas og Tobias’ sønn

Olivia, Rebekkas og Tobias’ datter

Nils Elias, Rebekkas og Tobias' sønn, død

Leonard, Rebekkas onkel

Jonita Krane, gift med Leonard

Emmeline, Leonards og Jonitas datter

Almar Solthun, vær- og gårdeier

Caspara, gift med Olav, som er død

Alma og Oda, Olavs og Casparas døtre

Lotte, Almars datter

Gjermund Løvaasen, Ørsnes’ prest, gift med Lotte

Gamle-Henrik, far til Almar og Alstrup, tidligere væreier, død

Solfrid, fintaus på Solthun, gift med David

Ivar, husmannsgutt og Rebekkas tidligere forlovede, død

Edvart og Gerda, Ivars foreldre

Daniel, Ivars bror, gift med Olette

Selma, Lottes kusine

Othelius Vangen, fyrvokter på Sagøya, gift med Alvilde

Emma, død, Silje, Bergljot og Betti, herr Vangens døtre

Oliver, herr Vangens sønn

Birgit, Rebekkas venninne, gift med Hans Sæthre

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Nils smed, Tobias' og Birgits far

Arne Jørgensen, lensmann

Igor Albertsen, doktor

Torbjørg, pleiebarn på Solthun, gift med Benjamin

Lovise, Tobias’ søster

David Hartmann, lærer på Ørsnes, gift med Solfrid

Ella Angell, lærerinne, gift med Nilmer

Ina Nesse, enken Olette bodde hos

Amund, fisker på Ballstad, gift med Rebekka

Leander Hope, arbeider hos lensmannen

Kristian og Katrina, Rebekkas og Amunds barn

Harald, Elises bestevenn

Markus, bekjent av Almar Solthun

Slik sluttet forrige bok:

Hvorfor snøvlet hun slik? Hun forsøkte å reise seg. Idunn trakk seg unna og ble bare en fargesprakende skygge som forsvant fra synsfeltet.

Hun klarte ikke å komme seg opp med det samme, men så var kroppen i bevegelse. Idet hun falt forover og mot flammene i bålet, hørte hun Lyder skrike.

1

I Tengelfjorden, sen mai 1899

Smerten var altoppslukende. Frøydis befant seg i en tåke av brennende svie og uklare tanker. Hun hørte Lyder skrike, og hun kunne kjenne at bakken var kald. Hun ville si at han ikke måtte skrike så fælt, men maktet det ikke. Ropene hans druknet i en gjennomtrengende pine.

Mørket lukket seg omkring henne, og det ble brått fryktelig stille. Hun famlet som i ingenting. Hvor var hun? Hva skjedde? Hun forsøkte å rope, først på Hein og så på Lyder, men ingen svarte.

Bakken var fremdeles kald, og Lyder skrek fortsatt. Skrikene hans blandet seg med en kjent stemme, men den bar en heshet hun ikke hadde hørt før. Hun forsøkte å snakke til ham.

– Hein …

– Så, så, Frøydis! Ola hjelper mæ, så får vi dæ i hus. Det her skal gå bra! Du skal bli heilt … fin igjen! Æ lova dæ det! Prøv å hold dæ våken. Klar du det? Tenk på oss, på at vi e her, og at det skal gå bra! Du må ikkje bli borte før oss igjen!

Hun var uvel, og det kjentes som om huden fremdeles brant. Det sved i øynene også, hun så ham ikke klart.

Det skulle gå bra. Ja visst skulle det det. Om litt ble alt som før. Om litt … Barnet! Hele kroppen fyltes av panikk, og det forsterket smerten i brystet og halsen. Det ble vanskelig å svelge og vanskelig å spørre om barnet. De ønsket seg så sterkt den lille!

Tankene var flyktige, de spant mellom Hein og Lyder, barnet og smerten. Når pinen ble for overveldende, tvang den alle andre tanker bort.

Lyder skrek ikke lenger. Alt var stille. Hun duvet. Lå hun i vann? Var det bølger som omsluttet kroppen? Brant hun og måtte slukkes?

Så lød det svake stønn, men hun ante ikke fra hvem. Hun hørte stemmer også.

– Så, så … Vi e snart framme. Han Ola har sendt en dreng etter doktoren. Hjelpa e på vei.

Hjelp? Hvilken hjelp? Hvorfor måtte noen komme?

Brått ble alt stille igjen.

På Elveløkken

Rebekkas hjerte rant over av kjærlighet da hun så på Elise. Hun satt på skuvsengen og strøk på Snøhvit. Tenk at denne vakre, unge kvinnen var hennes datter! Hun husket fødselen og den overveldende følelsen av å holde et levende, lite menneske i armene, som om det var i går. En vidunderlig liten skapning som Tobias og hun hadde skapt. Da hadde hun ikke trodd at det var mulig å elske høyere. Med årene fikk morskjærligheten flere lag og vokste seg større enn noe annet.

– Du e gladere enn før, bemerket Rebekka og strøk Elise over håret. Datteren likte det ikke, men hun vred seg ikke unna denne gangen.

– Ja, han Gaute har fløtta.

– Han Gaute? spurte hun forbauset. Ante vagt hvem han var.

– Ja, æ fikk vette at han har reist fra Ørsnes. Det e bra.

– Har dåkker vært …

– Nei, vi har aldri vært nåkka, mamma. Æ hært han bære ikkje, så det e godt at han har reist. Han sa at æ var laus av mæ.

– At det går an å sei nåkka sånt! Rebekka ble sint.

Noe sårt kom til syne i Elises øyne. Hun ønsket å spørre mer, men datteren senket blikket, og Rebekka skjønte at det ikke ville nytte å få mer ut av henne.

– Æ kan stram opp dæm som sprer sånn ond sladder, Elise.

– Det går ikkje an, og det veit du. Det e dessuten gammelt nytt. Elise klistret på seg et smil. Rebekka skulle ønske det var ekte.

Men det var sant det hun sa, for Elise virket gladere. Hun smilte oftere, selv om akkurat dette smilet var påklistret.

Hun lurte på hvem Gaute hadde vært for Elise. Hadde han … Tankene spant fort rundt, og svaret lå brått der, like klart som dagen.

– Han tok dæ med vold.

Elise skvatt på skuvsengen.

– Ka sa du?

– Det var han som gjor det. I fjor vinter. Da du visna framfør oss og ikkje ville førtell ka som hadde skjedd. Æ har … tenkt at det kunne vær nåkka sånt. Æ fant jo undertøyet ditt.

– Men … Elise var blitt varm i ansiktet. Nå tok hun seg til kinnene. – Det var så fælt, men han fikk ikkje fullbyrda det.

– Hadde æ vesst kæm det var da det skjedd … Hadde han Amund vesst …

– Så hadde nok han Gaute vært sengeliggandes fremdeles, svarte Elise tørt. – Ikkje det at han hadde førtjent bedre, men æ … Det satte sæ fast inni mæ, og så lenge æ ikkje tenkt på det som hadde skjedd, så gikk det bra. Da kom æ mæ videre. Kan hende hadde æ kommet mæ fortar videre om æ hadde sagt det, men æ skamma mæ sånn.

– Du skamma dæ? Det var da ikkje din skyld! Rebekkas hjerte dunket hardt. Nå kom innrømmelsen. Det de hadde hatt mistanke om helt siden det skjedde.

– Jo, di sa æ var laus av mæ, og bære leka mæ med alle, så da var det mi skyld. Æ kunne bære takk mæ sjøl før at han tok før sæ. Han meint det også, at æ ikkje hadde nåkka rett tel å spæll kostbar når æ ikkje var det overfør andre, men æ har aldri latt nån … Elises stemme brast.

– Ingen får tru eller skal tru nåkka sånt. Vi kjenn dæ også. Du e lettliva på en god måte, du e sterk og modig, meir bekymringsløs og tryggar på dæ sjøl enn andre. Det e sannheta.

– Men han Harald og æ har bære kyssa. Vi har ikkje gjort nåkka meir.

– Det skjønna æ. Det e uansett bære du som bestem det.

– Men ka hjelper det når nån tvinga sæ på dæ? Har nån gjort sånt mot dæ, mamma?

– Ja, eller … Det var en som prøvd, men som heldigvis ikkje fikk det tel. Rebekka kulset da hun tenkte på det som lå gjemt i fortiden.

– Kæm var det?

– Han Alstrup. Han tok fleire med vold, og skada andre før livet.

– Ja, e ikkje ho Anne dattera hannes?

– Jo, og han var min bror, skjønt det trur æ ikkje han var klar over. Han Henrik bevart hemmeligheten sin godt den gangen, og tel lenge etter at ho mamma kom telbake tel mæ. Han mista livet i et nytt forsøk på å ta mæ med vold. Det var en frøktelig dag, både det som skjedde og etterpå. Det å se han Mikal sving ljåen, og seinar vette ka han var i stand tel … Nei, i dag fremstår det heilt ubegripelig, men det skjedde.

– Men den gangen beskytta han dæ.

– Det var kun før egen vinnings skyld, Elise, så kor god gjerninga var … Han kunne latt han Alstrup få leve, og stilt han før retten, han Alstrup hadde også tatt liv. Hun trakk pusten dypt. – Det e godt det e fortid. Ho Olette kan litt om sjølforsvar, du kan kanskje spør ho om det e nåkka ho vil lær bort tel dæ?

– Ja, æ skal tenk på det, sa Elise og smilte litt. – Men æ slår jo fra mæ uansett, så det står ikkje på det.

Samtidig

Hedvig satt på en stein øverst i Bjørnhaugen. Den stakk ut fra en større berghylle, og herfra hadde hun god utsikt. Det var godt å sitte her. Hun trodde ikke hun var synlig fra veien langt der nede, men hun kunne se skikkelsene som kom og gikk langs Ørsnesstranda. Hun kunne ikke gjenkjenne alle, men Elise ville hun se umiddelbart med det røde håret.

Hun måtte tenke i fred, for hun var fremdeles fortvilet over Abels brev. Nå angret hun på at hun i det hele tatt hadde åpnet og lest det. Det hadde vært for godt til å være sant at han skulle skrive til henne. Han hadde bare sendt henne brevet for å være slem.

Nå fikk hun legge i hodet i bløt, for hun var ikke i tvil om Abels budskap.

– Dåkker skal få svi, hvisket hun og grov fingrene ned i den lave mosen. Hun forsøkte å rykke den til seg, men den var så kort og lå så tett inntil berget at det var umulig.

Hva kom til å skje nå? Hva kunne hun gjøre? Hun hatet å ikke ha kontroll. Det var hun som skulle styre dette, det var hun som skulle … Hånden ble liggende over den kalde, fuktige mosen.

Abel hadde advart henne, men hvorfor?

Hun så for seg Elises ansikt, det tilfredse smilet.

Dette måtte ikke skje! Hun kjente panikken strømme gjennom kroppen og beina. Hun trakk dem inn under seg og ble sittende og skule mot kjerreveien. Sannsynligheten for at Elise skulle komme forbi, var lik null.

– At det går an! Hun knyttet neven og slo den mot mosen.

Hun hadde brydd seg om Abel. Han var fetteren hennes, men han hadde hatt så lange, fine øyevipper og så vakre, mørke øyne … Hun hadde likt å hvile øynene på ham.

Abel og Elise. Hun så dem for seg, slik hun hadde sett dem sammen den gangen. Han, høy og langlemmet. Hun, liten og nett. Det hadde vært noe mellom dem den gangen, og hun var overbevist om at det var årsaken til at hun hadde latt Harald sitte på gjerdet. Hvordan var det mellom dem nå? Hadde de blitt et par?

Hun syntes ikke at Abel og Elise passet sammen. Da var det bedre at Elise holdt seg til Harald, selv om hun ikke fortjente ham heller.

Hedvig klarte endelig å smile. Abel kunne si hva han ville, det var hennes brev som hadde størst betydning. Det var bare så synd at han ikke ville rekke å få det før det var for sent …

Smilet sluknet. Hva skulle hun finne på? Hvordan kunne hun få overtaket tilbake? Det måtte da være noe hun kunne gjøre?

I Tengelfjorden

Frøydis blunket forvirret. Hein sto bøyd over henne. Av det skrekkslagne uttrykket hans skjønte hun at noe fryktelig hadde skjedd.

Hun forsøkte å sette seg opp mens tankene raste gjennom hodet. Var det barnet? Hadde hun mistet det, og … Hele kroppen var tung, og hun klarte ikke å rikke seg av flekken.

Hun ville spørre ham om hva som hadde hendt, men oppdaget at hun ikke klarte å snakke. Hodet kjentes ullent, og hun hadde smerter, men de var ikke lenger altoppslukende.

– Du vart bedøva av ho Idunn, Frøydis. Ho hadde nåkka i kaffen din da dåkker satt på benken. Ho lagde et stort bål tel Lyders glede, men du klarte ikkje å hold dæ oppreist og falt over bålet.

Frøydis hikstet til. Husket flammene og den sviende smerten.

Bålet, formet leppene hennes, men ikke en lyd hørtes.

– Du falt forover og kjempa før å kom dæ unna. Han Lyder vart skrekkslagen og sto og skreik. Han var modig og ville dra dæ unna, men ho Idunn hindra han. Det var ikkje før han Ola kom at han Lyder … slutta å skrik, men du klarte å rull dæ unna flamman sjøl.

Skadene måtte være store, tenkte hun. For hvorfor ellers gjorde det så vondt å snakke? Hadde flammene spist seg inn i halsen hennes og frarøvet henne taleevnen? Men da ville hun kanskje ikke ha vært i live?

– Så, så … Æ førstår at du har mange spørsmål. Han grep hånden hennes. – Det har ikkje vært lett å få tak på en doktor, men han Ola kan litt om brannskada. Han har lagt et omslag over skaden, så får vi håp på det beste. Det kan vær vondt å snakk, så ta den tida du treng. Du e i trygge hender nu.

– I… Idunn … klarte hun omsider å presse frem, men da ble smertene sterkere.

– Ho e tatt hånd om. Han Ola … tok hand om ho.

Det var så mye hun ville spørre ham om – om Lyder og barnet de ventet.

– Ba… Banet?

– Alt e bra, ser det ut tel, svarte Hein, og nå smilte han. – Det var halsen og kragebeinet ditt som fikk sæ en støkk. Du har brannskader, men det var klærne som brant først, og du klarte å rull dæ ned på bakken i tide. Heldigvis kvalte det flamman.

Hun svelget, og selv om det gjorde vondt å snakke, klarte hun å presse frem noen flere ord.

– Det e … ubegripelig. Før en … ondskap.

– Ja, det kan du sei. Æ e rystet. Du e svanger, og … Ho kan ikkje ha tålt det. Æ veit ikkje ka ho egentlig pønska på, før han Lyder var jo der. Ho må da ha førstått at det kom tel å bli oppstuss. Ho hadde sekkert en plan.

– Men han Ola … tok hand om ho?

– Ja, det e ingen fare lenger. Ho kan ikkje skad dæ meir.

Hein så fremdeles bekymret ut. Det var mer, hun så det på ham. Det var noe han ennå ikke hadde fortalt henne.