Strupetak

Kaja Nylund

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2020

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2020

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1856-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personene i Rebekka

Rebekka

Amund, gift med Rebekka

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer, død

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, gift med Othelius Vangen

Benjamin, Alvildes sønn

Tobias, Rebekkas ektemann, død

Herman, Rebekkas og Tobias’ sønn

Kristian og Katrina, Rebekkas og Amunds barn

Olette, Tobias’ fosterdatter

Daniel, Ivars bror, gift med Olette

Tobias og Therese, Olettes og Daniels barn

Nilmer, Rebekkas og Tobias' fostersønn

Elise Tobine, Rebekkas og Tobias' datter

Storm, Benjamins og Dinas sønn, bor på Elveløkken

Henrik, Rebekkas og Tobias’ sønn

Olivia, Rebekkas og Tobias’ datter

Nils Elias, Rebekkas og Tobias' sønn, død

Leonard, Rebekkas onkel

Jonita Krane, gift med Leonard

Emmeline, Leonards og Jonitas datter

Almar Solthun, vær- og gårdeier

Caspara, gift med Olav, som er død

Alma og Oda, Olavs og Casparas døtre

Lotte, Almars datter

Gjermund Løvaasen, Ørsnes’ prest, gift med Lotte

Gamle-Henrik, far til Almar og Alstrup, tidligere væreier, død

Solfrid, fintaus på Solthun, gift med David

Ivar, husmannsgutt og Rebekkas tidligere forlovede, død

Edvart og Gerda, Ivars foreldre

Selma, Lottes kusine

Othelius Vangen, fyrvokter på Sagøya, gift med Alvilde

Emma, død, Silje, Bergljot og Betti, herr Vangens døtre

Oliver, herr Vangens sønn

Birgit, Rebekkas venninne, gift med Hans Sæthre

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Nils smed, Tobias' og Birgits far

Arne Jørgensen, lensmann

Igor Albertsen, doktor

Torbjørg, pleiebarn på Solthun, gift med Benjamin

Lovise, Tobias’ søster

David Hartmann, lærer på Ørsnes, gift med Solfrid

Ella Angell, lærerinne, gift med Nilmer

Ina Nesse, enken Olette bodde hos

Leander Hope, arbeider hos lensmannen

Harald, Elises bestevenn

Markus, bekjent av Almar Solthun

Slik sluttet forrige bok:

– Jeg har kommet for å overbringe en viktig beskjed. Kvinnen smilte med skjelvende munnviker. – De vet ikke hvem jeg er, fru …?

– Æ e ho Rebekka, og nei, æ har ingen anelse, svarte hun som sant var.

Det var rart å stå foran en kvinne som var så uhyggelig lik Olette, bare noen år eldre.

– Da husker hun meg ikke. Så synd. Et trist drag kom over henne. – Jeg heter Aminda, og Olette er min søster.

1

En av de siste dagene i juli, 1899

Slaget stanset en tomme fra Abels nese, og da var det som om Elise våknet. Hun nappet hardt tak i Harald, og da senket han omsider armen. Samtidig så Abel sitt snitt og langet ut knyttneven som smalt mot Haralds hake.

– Ikkje slå! skrek hun. Nå fikk de se til å oppføre seg! – Vær så snill!

Alt forsvant rundt Elise, og hun så bare de to som kavet på bakken. Hun hadde snart ikke stemme igjen, men slet og dro i Haralds arm, og til slutt fikk hun ham vekk fra Abel. Harald kom seg opp i stående og pustet tungt. Han gned hånden over haken der Abel hadde truffet ham. Blikket han sendte rivalen, var mørkt.

– Du trur du kan kom hit og innynd dæ. Du snik dæ på ho Elise som en slange!

– Det e ikkje sant, peste Abel og kom seg på føttene, han også. Han børstet sand og skitt av klærne og skulte på Harald. – Og det veit ho Elise godt!

Abel sto ikke lenge i ro, og da han langet ut mot Harald igjen, slapp Elise ham. Hun var så sint at hun skalv. De fikk bare slå hverandre i hjel!

– Oppfør dåkker bære som nån guttonga! freste hun og forlot dem. De kunne bare ha det så godt. Hvor langt hun rakk å komme før de skjønte at hun ikke lenger var der, ante hun ikke, men verken Abel eller Harald kom springende etter henne.

Elise orket ikke oppstusset som ville komme når hun fortalte moren hva som hadde skjedd, derfor ville hun vente litt med å gå hjem.

– Før nån … kronidiota! freste hun ved broen. – Æ blir så eitrandes førbanna! Harald hadde mistet besinnelsen, men Abel hadde ikke vært det spøtt bedre. Det var han som hadde slått.

Hun skrådde ned fra veien og fortsatte ferden langs elven. Det var mange små myrhull hun kunne plumpe uti om hun ikke så seg for, men hun hadde gått her så mange ganger at hun kjente til de små gropene. Hun fortsatte langs kanten der elveløpet videt seg ut og ble til Ørsvaagen.

Her fikk hun gå i fred med tankene sine, så kunne Harald og Abel bare ha det så godt. Det kom fremdeles ikke noen etter henne, så da holdt de nok på ennå.

Ungene som bodde i huset Ella hadde hatt, lekte fremdeles ute. Skrålingen derfra blandet seg med måkeskrikene.

Det var fredelig å gå alene. Hun ville ikke ha noe med Harald og Abel å gjøre hvis de ikke kunne oppføre seg som folk. De fikk selv komme og be om unnskyldning.

Hun trakk pusten oppgitt og satte seg på en stein ytterst mot vågen. Derfra kunne hun se over til prestegården og hvem som kom og gikk over broen. Hun hadde sett en kvinne for en stund siden, men ellers var det ikke mange sjelene ute.

Det hadde vært så mye enklere om hun ikke hadde blitt så godt kjent med Harald, men det kunne hun ikke tenke på nå. Hun hadde ikke trodd at Abel ville komme tilbake. Og han var ikke lenger den samme som reiste. Hun hadde foretrukket at han ordnet opp med Harald på skikkelig vis.

På Elveløkken

– Nilmer? Ella grep etter hånden hans igjen. – E du ikkje glad? Æ trudd du kom tel å bli glad.

Nilmer svelget tungt og reiste seg. – Glad?

– Ja, du veit at æ har gått med et ønske om … en tel. Æ har tenkt at vi var klar før det nu. Det kjæm tel å gå bra.

Han stirret på henne. Fortsatt uhyggelig blek i det vanligvis så sommerbrune ansiktet. Da han snudde om på hælen og gikk, mistet Ella pusten.

– Nilmer! Hun ropte etter ham. Han måtte ikke løpe vekk fra henne nå! Han kunne ikke la henne bli sittende alene. – Nilmer!

– Ja? Han snudde seg endelig.

– Vi må kunne snakk om det her, snakk om … Hun strakte hånden frem mot ham.

– Du har sagt det du ville sei, ikkje sant? Æ må telbake. Arbeidet venta.

– Æ vil ikkje at du skal førsvinn før mæ igjen, sa hun. – Du må ikkje drukne frykten i arbeid. Det skal gå bra, det her! fortsatte hun så overbevisende hun bare kunne. – Det samme kjæm ikkje tel å skje igjen. Hør du ka æ sei?

– Æ hør ka du sei, svarte han.

– Du må da ha førstått at det her kunne skje? Vi har ikkje akkurat … Hun holdt inne, for hun så at Rebekka sto i samtale med en kvinne ved kjøkkentrappen. Nilmer fortsatte mot matboden.

– Kom telbake, vær så snill! Kan vi ikkje sætt oss ned og prat om det?

– E det så mye å prat om? Æ mein … Han snudde og kom nølende mot henne, og til slutt satte de seg på benken igjen.

– Det e et ban det e snakk om, Nilmer. En glede før oss!

Han nikket tungt, men så ikke på henne.

– Ho Sigrid kan ikkje erstattes, det veit vi godt, og et nytt ban kjæm ikkje tel å gjør … at vi gløm ho på nåkka vis.

– Nei, men det samme kan skje igjen.

– Det kjæm ikkje tel å skje igjen. Vi veit ikkje ka som var galt med ho Sigrid, men sannsynligheta før at en ny onge skal ha den samme feilen, e forsvinnende liten. Det kjæm ikkje tel å skje, gjentok hun, i håp om å nå inn til ham.

– Det e bære skræmmandes å tenk på at … Han dro neven gjennom den lyse luggen og svettet.

– Livet gir og tar. Hun grep etter hånden hans. Klemte den. – Men det gir mest.

– Jo.

– Det blir fint med en liten en. Æ gleda mæ veldig tel det.

– Æ må bære venn mæ tel tanken, Ella.

– Ja, det førstår æ.

Hun sa det hun følte hun måtte si, men innerst inne var hun skuffet. Det var vondt å se ham sitte slik og kjempe med seg selv. Hun hadde håpet og trodd at han skulle bli glad. At han var klar for dette nå.

– Men nu må æ verkelig telbake. Han dro hendene over bukselårene, og hun kunne ikke gjøre annet enn å la ham gå.

Han bøyde seg frem mot henne og kysset henne på kinnet før han gikk. Ella ble sittende, for her fikk hun være en stund for seg selv. Hun klarte ikke å snakke med noen andre akkurat nå. Tårene sved bak øyelokkene, men hun ville ikke gråte her. Hun klemte hendene hardt sammen og lukket øynene. Det var et barn på vei, og den gleden kunne ingen ta fra henne.

Samtidig

– Så … du e Olettes søster? Rebekka stirret på den unge kvinnen. Hun hadde syntes at de var bemerkelsesverdig like, men hadde ikke trodd at Olette hadde noen slektninger i live.

– Ja, jeg er noen år eldre enn henne, men jeg husker henne godt … Hun …, Aminda trakk pusten dypt, – … har ikke snakket om meg?

Rebekka ristet stumt på hodet.

– Da har hun sikkert … opplevd så mye vondt at hun har fortrengt minnene. Jeg mener … Hun var ikke så liten at hun ikke kunne ha husket meg. Jeg har minner fra da jeg var på den alderen selv. Ja, jeg husker til og med hendelser fra da jeg var rundt tre år gammel.

– Ho har nok førtrengt det, før ho har sagt veldig lite om bakgrunnen sin. Det som skjedd før han Tobias fant ho i … et slitt strøk. Ho vart behandla som en hund, etter ka æ har førstått, og holdt tel i et skur av nåkka slag. Han Tobias var ektemannen min, så det var han som tok ho med sæ hit.

Nilmer hastet forbi dem og forsvant over den lave broen mot fjøset. Han måtte ha trodd at det var Olette hun sto sammen med.

– Vi e mange på gården, sa hun da Aminda sendte ham et nysgjerrig blikk. – Vi e tre familia i tillegg tel arbeidsfolk.

– Du verden, men det er flere nye bygninger her, ser jeg.

– Ja, gården har vokst med åran. Den har vært i mitt eie i snart tyve år.

– Virkelig? Aminda så på henne igjen. – Så gammel hadde jeg ikke tenkt at De var!

– Det e godt å hør, lo Rebekka. – Det skal sies at gården kom mæ i hende da æ var veldig ung.

– Og her har altså Olette vokst opp? Hun har vært her siden hun kom? Aminda så seg rundt igjen.

– Ja, det har ho. Sånn nesten. Di bodd ei tid i Kabelvaag før di kom hit. Da bodd ho i lag med han fotografen som reist sammen med dæm, ho Jonita og han Tobias.

– Så De var ikke gift med ham på den tiden?

– Nei, vi var kjæresta da han reist tel Kristiania før å friste løkka, men han lengta hjem. Det e ei lang historie, så den skal du få etter kvært. Det endte i hvert fall med at vi vart gift ei stund etterpå, og da fløtta di hit. Alle sammen.

– Alle fire?

– Etter kvært, ja, Jonita ble gift med min onkel, og Geir … Han kom hit og var hos oss etter en storbrann. Det skjer når husan står så tett. Seinast i fjor høst gikk fleire hus tapt i brann i Kabelvaag.

– Jeg skjønner. Men de er alle her, ja, foruten mannen Deres? Aminda strevde med tituleringen. Kan hende var hun vant til å være dus med dem hun møtte, men følte at hun nå måtte legge seg i selen.

– Geir har også gått bort, men ho Jonita e her. Ho e i Kabelvaag før øyeblikket.

– Jeg ser virkelig frem til å få treffe Olette, sa Aminda med blanke øyne. – Jeg har håpet så lenge på at dette skulle skje, men jeg visste jo ikke om det var noe å komme frem til, noe å finne.

– Nei, men nu slæpp du å leit meir. Æ vil tru ho Olette kjæm tel å bli både glad og rørt.

– Hvordan er hun?

– Like lys som dæ og … La oss sei at ho har snakketøyet i orden.

Aminda undertrykte et knis. – Ja, jeg husker hvor flink hun var til å prate allerede da hun var bitte liten.

Ella kom gående forbi dem, rød i øynene. Hun sendte Aminda et smil, og Rebekka trodde ikke at hun fikk med seg at det var en fremmed kvinne de hadde foran seg.

– Du har reist langt. Kom inn før en kaffetår i det minste! nødet Rebekka. – Du kunne treng litt å styrk dæ på før turen videre tel Hopen.

Aminda takket høflig ja og fulgte med henne inn.

Tidlig ettermiddag i Kabelvaag

Jonita stirret blindt på det hun holdt i hånden. Hun kunne ikke tro det hun så. Hun bladde opp på nytt, måtte forsikre seg om at det virkelig var sant. Hun utstøtte et forpint skrik da hun så fotografiet igjen. Det var altfor lett å kjenne igjen kvinnen som lå naken på sengen.

Lydia hadde virkelig gjort alvor av trusselen sin! Det svimlet for henne, og hun vaklet. Hun måtte finne et sted å tilbringe natten, og det fort. Hvor mange hadde sett dette, og hvor mange ville gjenkjenne henne på gaten? Det var ikke mulig å stikke seg vekk.

Jonita syntes det var øyne overalt. Hun følte at alle stirret på henne, og at alle visste. Følelsen av å miste kontrollen slo inn som en brottsjø. Hun kunne ikke komme seg vekk fra gaten raskt nok. Men hvor skulle hun ta veien? Enkefruen kunne hun ikke plage nå. Jonita var redd for å briste i gråt hvis hun møtte det milde vesenet. Dette kunne hun bare ikke fortelle – det var altfor begredelig. Selv ikke enkefruen ville tåle noe slikt!

Hun hastet gjennom gatene og fant det eneste hotellet hun kjente ved navn.

– Et værelse før natta? Ja vesst, fru …?

– Jonita Krane, sa hun og klarte ikke å møte blikket hans. Tenk om han også hadde fått heftet?

Hotellverten sendte henne et flyktig smil, og litt etterpå sto hun med en stor messingnøkkel i hånden.

Hun fikk summet seg og fant rommet, og da hun kunne lukke seg inn på værelset, sank hun ned på sengen.

Det var ikke til å forstå. Hvordan kunne Lydia gjøre noe så ondskapsfullt? Hun hadde fryktet at det skulle skje, men samtidig egentlig ikke trodd at Lydia ville gå så langt. Nå var hun glad for at hun hadde fortalt Leonard om fotografiene. Det hadde ikke vært mulig å redde ekteskapet, men hva nå? Hvordan skulle hun kunne stanse dette og beskytte seg selv og familien? Hvis dette ble allment kjent, hvordan skulle Leonard og Emmeline orke å stå i det? Herregud, Emmeline måtte aldri få vite om det!

Frykten skyllet over henne, og hun ble sittende foroverlent og puste tungt.

Det fantes en utvei … Hun blunket fort og trakk pusten hektisk. Nei! Hun skulle ikke engang tenke tanken … Det var ingen utvei.

Til slutt reiste hun seg og gikk bort til vaskefatet. Det gjorde godt å kjøle kinnene i kaldt vann og få klarnet tankene litt.

Fantes det en måte å få stanset dette på? Fotografiene var spredt for alle vinder, for alle som … ville ha en naken kropp å se på. Kvalmen kom i bølger, og hun tok seg til magen. Hun ble stående og hive etter pusten, og til slutt ga uvelheten seg litt.

Hun var ikke i tvil om hva hun måtte gjøre. Hun hadde ikke trodd at hun skulle tilbake dit noen gang, men nå var det ingen vei utenom. Hun måtte reise til Brettesnes og konfrontere Lydia.