Elskede unge

Kaja Nylund

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2020

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2020

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1858-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Personene i Rebekka:

Rebekka

Amund, gift med Rebekka

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer, død

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, gift med Othelius Vangen

Benjamin, Alvildes sønn

Tobias, Rebekkas ektemann, død

Herman, Rebekkas og Tobias’ sønn

Kristian og Katrina, Rebekkas og Amunds barn

Olette, Tobias’ fosterdatter

Daniel, Ivars bror, gift med Olette

Tobias og Therese, Olettes og Daniels barn

Nilmer, Rebekkas og Tobias’ fostersønn

Elise Tobine, Rebekkas og Tobias’ datter

Storm, Benjamins og Dinas sønn, bor på Elveløkken

Henrik, Rebekkas og Tobias’ sønn

Olivia, Rebekkas og Tobias’ datter

Nils Elias, Rebekkas og Tobias’ sønn, død

Leonard, Rebekkas onkel

Jonita, tidligere gift med Leonard

Emmeline, Leonards og Jonitas datter

Almar Solthun, vær- og gårdeier

Caspara, gift med Olav, som er død

Alma og Oda, Olavs og Casparas døtre

Lotte, Almars datter

Gjermund Løvaasen, Ørsnes’ prest, gift med Lotte

Gamle-Henrik, far til Almar, Alstrup og Rebekka, tidligere væreier, død

Solfrid, fintaus på Solthun, gift med David

Ivar, husmannsgutt og Rebekkas tidligere forlovede, død

Edvart og Gerda, Ivars foreldre

Selma, Lottes kusine

Othelius Vangen, fyrvokter på Sagøya, gift med Alvilde

Emma, død, Silje, Bergljot og Betti, herr Vangens døtre

Oliver, herr Vangens sønn

Birgit, Rebekkas venninne, gift med Hans Sæthre

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Nils smed, Tobias’ og Birgits far

Igor Albertsen, doktor

Torbjørg, pleiebarn på Solthun, gift med Benjamin

Lovise, Tobias’ søster

David Hartmann, lærer på Ørsnes, gift med Solfrid

Ella Angell, lærerinne, gift med Nilmer

Ina Nesse, enken Olette bodde hos

Leander Hope, arbeider hos lensmannen

Harald, Elises bestevenn

Markus, bekjent av Almar Solthun

Abel, Elises første forelskelse

Slik sluttet forrige bok:

– Hent hjelp, Herman, ropte Nils Elias. – Skynd dæ!

Han nølte ikke lenger, for elvens understrømmer trakk i Kristian, som kjempet med å komme seg opp igjen.

Han satte på sprang, men det var tungt å løpe i all snøen. Gråten brant i halsen da han rev opp døren til kjøkkenet.

– Isen tar han, mamma! Dåkker må kom! Han Kristian har falt i elva!

1

Elveløkken, i slutten av november 1899

De løp det raskeste de kunne, men det var ikke fort nok. Amund nådde elvebredden først, og Nils Elias pekte med store, redde øyne. – Han e der ute! Der!

Amund fortsatte ut i elven og kavet seg frem mellom isflakene. Rebekka fikk øye på Kristians lue og fikk panikk.

– Amund, skrek hun. – Han må ikkje nå utløpet, han må ikkje ut i vågen! Hvis han slæpp taket … Rebekka snublet over snøkanten ved elvebredden. Hun landet hardt, men bet i seg smerten og karet seg lenger ut med frostdisen som en kappe om seg. Amund hadde heldigvis et lite forsprang, men Kristian var i ferd med å miste taket om flaket han klamret seg til.

Det kom ikke en lyd fra sønnen mens de forsøkte å nå frem til ham i tide.

– Vi kjæm! ropte hun. Han måtte ikke gi opp! Han var bare tre år, men nå fikk han være sterk og stor kar for dem!

Han gikk under før de nådde frem, men like etter skar han gjennom overflaten, og gispet, før han gikk under på ny.

– Kjære Gud, hulket Rebekka. Isvannet og flakene drev rundt henne, men hun enset det ikke. – Vi skal få dæ på land, brølte hun. – Vi e her! Kinnene var stive av kulde da hun så Amund gripe etter Kristian.

Men det eneste han fikk tak i, var sønnens lue, og Kristians mørke lugg forsvant under vann. Flakene presset på rundt Rebekka, og hun fikk en kraftig dytt i ryggen. Hun kjente fremdeles elvebunnen under føttene, men kreftene i elven trakk henne hele tiden nærmere munningen ved broen.

Kristian drev videre, og selv om elven ikke var stor akkurat her, klemte isen seg sammen ved munningen under broen, og dersom han nådde dit, kunne han bli knust. Gikk han under, endte han i verste fall langt ute i vågen, og da ville det ikke være råd å finne ham i tide.

– Kjære Gud, hulket Rebekka. – Hjelp oss nu! Hun mistet fotfestet og kavet. Kristian drev fortsatt mot utløpet, men plutselig førte strømmen ham nærmere henne. Hun strakte seg desperat etter ham.

Et isflak traff Kristian, og han forsøkte å få tak for å dra seg opp.

– Hold dæ fast! Prøv å hold dæ fast!

De var så nær ham nå. Rebekka forsøkte å fange blikket hans i håp om at det ville gi ham flere krefter.

Men det var ikke mye å holde seg fast i, isen var glatt under vottene. Han fant ikke feste og stirret stivt fremfor seg. Rebekka kunne ikke gjøre annet enn å kaste seg frem i et forsøk på å nå ham, men flaket drev videre, og Kristian forsvant.

På samme tid

Da Hedvig plutselig hørte en kjent stemme, for hun sammen. Hvordan … Hun så seg forvirret rundt, for det var mørkt i skjenkestua, men den stemmen kunne hun kjenne igjen hvor som helst.

– Pappa!

Faren var rød i ansiktet av raseri da hun fant ham med blikket.

– Ka i helsike e det du bedriv her? E det verkelig her du hold hus?

– Det e ikkje … Hun var for utmattet til å fullføre. Lettelsen over å se et kjent ansikt var fullstendig. – Pappa, æ har blitt holdt fanga!

– Ka det her e slags tøv? E det ingen ende på elendigheta? Skal du få mæ tel å tru at … Han grep henne om armen og dro henne unna noen nysgjerrige karer.

– Det e ikkje tøv! Det var fristende å si at det var like ille å sitte og skjenke seg her, i stedet for å ta vare på familien hjemme.

– Vi har leita etter dæ. Æ har en kamerat i lag med mæ, før mor di vart så redd da det ikkje kom nåkka livstegn.

– Har dåkker? Hun så opp på ham. Hadde han ikke bare kommet hit for å forlyste seg?

– Ka du trur, hveste han, men hun så noe som lignet lettelse under det biske oppsynet.

– Du må tru mæ på det æ sei, æ ville aldri ha …

– Du e truandes tel ka som helst, så prøv mæ!

– Han e lensmannsbetjent, han som … gjor det. Æ fikk nåkka å drekk på, en slags vin, og … øl og vanlig vin.

– En slags vin?

– Det var dråpa med nåkka som gjor mæ søvnig og … rolig.

Faren bleknet. – Førtell mæ ka det e du mein som har skjedd, og kordan den her tykjen ser ut, så skal æ ta det videre. Sjøl skal du heim nu! Og ka i svarte går du her før, hvis du har blitt satt fri?

Hedvig fortalte hva som hadde skjedd, og pakket ikke inn historien på noe vis, for faren måtte forstå at hun ikke drev gjøn med ham; at dette var sant, og at det fantes en der ute som måtte straffes. Etterpå følte hun seg helt tom, men hun så at det hadde gjort inntrykk på ham.

– Æ skal sørg før at svinet havna i arresten, hveste han. – Æ har fått en god beskrivelse nu. Han ble stående litt og bare se på henne, som om han vurderte om det hun sa, virkelig var sant.

– Alt æ har sagt, e sant, hvisket hun derfor. Hun var så utmattet. Ville helst bare legge seg og komme til krefter. Hvis hun noen gang kom til å få kreftene tilbake.

Hun hadde aldri før følt at faren var glad i henne, men han hadde alltid passet på henne – på sitt vis. Han hadde et dårlig rykte, og han kunne være vanskelig å ha med å gjøre, men han hadde aldri vært stygg mot henne, ikke virkelig stygg … Han ble hardhendt mot moren når han hadde fått en dram for mye, men han hadde ikke hevet hånden mot henne.

Da han strøk henne over kinnet, lurte hun på om det var innbilning, men så møtte hun blikket hans.

– Du skal hjem nu, sa han med ukjent stemme. – Og der skal du bli. Han her betjenten som trur han skal slæpp unna før at han har fin uniform, skal få sæ en overraskelse. Det her finn vi oss ikkje i, æ … Han ristet på hodet og knyttet nevene.

– Du må ikkje slå han i hjel. Da kan … Hun tidde. Faren hadde ikke bidratt stort i lange perioder, og de hadde slitt med å få endene til å møtes. Slo han betjenten i hjel, ville de i hvert fall bukke under dersom ikke fattigvesenet hjalp dem.

En mann Hedvig dro kjensel på, kom bort til dem. Hvordan faren hennes hadde klart å havne borti en kar som ham, var mindre enn Hedvig forsto, for mannen virket både snill og redelig.

Faren dro henne med seg ut fra skjenkestua. Kameraten fulgte hakk i hæl. Den iskalde novemberdagen traff ansiktet som nålestikk. Kvinnen de kalte Bestyreren, kom til å spørre etter henne, men hun hadde bare blitt værende for å få varme i kroppen. Hun hadde uansett ikke tenkt å bli.

– Han skal sørg før at du kjæm dæ hjem, før her skal du ikkje bli et øyeblikk lenger, sa faren med et lite nikk mot den andre.

– Takk, mumlet hun og fulgte med farens venn. Etter et stykke snudde hun seg. Da sto faren fremdeles og så etter dem. Hva tenkte han på? Han hadde vært rasende da han fikk øye på henne, men så … Noe hadde skjedd der mellom dem, noe Hedvig trodde ville forandre alt.

På Elveløkken

Rebekka skrek da Kristian glapp for henne. Så var Amund der like foran henne, og endelig grep han tak i Kristian. Han rykket ham til seg og trakk ham opp fra elven. Kroppen var livløs, bein og armer hang slapt ned mens elvevannet rant av vintertøyet. Rebekka klemte hendene mot brystet, som for å roe ned det bankende hjertet.

Brått mistet hun kontakten med elvebunnen, og hun fikk nok med å holde pusten, for ikke å svelge for mye vann. Hun ville komme seg inn til bredden, men det var som om kroppen ikke lystret.

Hvor var Amund nå? Fikk han brakt Kristian i sikkerhet? Bare han klarte seg … Det var glatt, og hun famlet, sparket fra, men skjørtet dro henne mot munningen under broen. Alt hun klarte å tenke på, var at Kristian ikke lenger var på vei dit.

Hun syntes at hun hørte rop, men nå brukte hun alle kreftene på å holde seg over vannflaten. Isflak strøk forbi henne, drev motstandsløst videre med strømmen.

– Rebekka! Amund var nær henne.

Herregud, har du ikkje kommet dæ på land ennu?

Hun fikk ikke øye på ham med det samme, men fikk endelig feste med føttene igjen.

Amund ropte igjen, men hun kunne ikke høre hva. Hun klarte å snu seg og støtte borti noe. Da så hun redningen: Elvebredden var nærmere enn hun trodde. Om hun bare kom seg dit, ville hun komme seg i sikkerhet. Amund var nær bredden, og på vei til å klyve over den høye snøkanten.

Rebekka holdt blikket på sønnens støvler helt til hun kjente fast grunn under skosålene. Noe annet kunne hun ikke kjenne. Ikke før hun sto i snøen og kulden traff henne for fullt. Hun fulgte Amunds spor opp den slake skråningen mot huset. Hun holdt fremdeles blikket festet på de to foran henne, for glapp det, fryktet hun at hun kom til å falle i snøen og ikke klare å reise seg igjen.

Herman sto ved siden av Nils Elias. Hjertet slo så det gjorde vondt i brystet. Han hadde stått som fastfrosset da faren kastet seg ut i elven. Både han og moren hadde vært helt stive i ansiktene da de satte på sprang. Faren hadde slengt kaffekoppen fra seg på benken, og nå måtte Ella tørke opp sølet.

– Trur du … begynte han, men klarte ikke å fortsette, for moren stupte over snøkanten og kom seg i sikkerhet. Tenk om de hadde blitt borte alle tre! Han trakk pusten i et hikst. Da hadde hjertet gått i stykker, tenkte han.

– Han e så liten.

Herman var ikke sikker på om Nils Elias visste at han sa det høyt. Fetteren sto ubevegelig ved siden av ham. Selv holdt han hendene for ørene.

– Det var ikkje meininga at han skulle hopp på flaket, men han …

– Han hadde gjort det uansett ka vi sa, svarte Nils Elias. – Du veit at han vil vær som oss.

– Ja, nikket Herman, men det hjalp ikke på det vonde i brystet. De var eldst, de burde ha passet bedre på lillebroren hans.

Herman skvatt da han plutselig hørte en mørk stemme og fikk øye på Storm. Han kom og stilte seg bak Nils Elias. – Ka e det som skjer, spør æ! Koffør kjæm di med han Kristian?

– Han falt i elva.

– Herregud! utbrøt Storm.

Herman skulle ønske de hadde vært på skolestua denne dagen, at han var så gammel som Storm, eller Lovinda og Olivia. Da hadde ikke noe av dette skjedd. Men nå var det helg, og alle var hjemme. Han hørte forferdede stemmer bak seg, og fikk klump i magen. Dette var hans og Nils Elias’ skyld!

Han ville helst gjemme seg og stenge alt ute, men det var umulig. Han senket armene han hadde holdt for ørene. Morens skrik hadde blitt for mye. Kulden rev i kinnene, men han sto fremdeles stille da faren hastet forbi dem med Kristian i armene. Da han så brorens slappe kropp og lukkede øyne, sviktet knærne under ham.