Øystein Antonsen

Hardt mot hardt

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2020

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2020

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-334-1859-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI:

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Clemet Olsen, Isaks stesønn fra første ekteskap

Severine Andersen, datter

Salve Andersen, Severines ektemann

Inger Frost, datter

Victor Frost, Ingers ektemann

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Eng, Salve og Severines datter

Henry Eng, Nikolines ektemann

Dagfin Andersen, Salve og Severines sønn

Gotfred Andersen, Salve og Severines sønn

Julia Frost, Victor og Ingers datter

Borgfrid, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Søren Lydersen, sønn

Ellinor Magnussen, datter

Knud Magnussen, Ellinors ektemann

Tom Magnussen, Ellinor og Knuds sønn

Andre

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Hildur Evensen, Hjalmars kone

Hilda Evensen, Hjalmar og Hildurs datter

Selmer Evensen, Hildas fetter og ektemann

Christen Evensen, Hjalmar og Hildurs sønn

Louise Evensen, Christens kone

Otto Terjesen, Ellinors halvbror

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

De fortsatte over heia. Marie fikk hjelp av Severine opp de verste skråningene og knausene. Hun var sannelig ingen ungfole lenger.

Så var de endelig kommet opp på det høyeste punktet. Det var folksomt på heia, og Marie la merke til at flere snudde seg og skottet bort på henne. Det var ikke vanlig at rederfruen selv sto slik og ventet på ei skute, men så var anledningen spesiell.

– Se, der er skuta, sa Severine.

Midas hadde passert Buskjærene, og nærmet seg Måkeskjærene. Losbåten lå et stykke foran skuta. Det betydde at losen allerede var om bord, og at det sannsynligvis var Syver som seilte losbåten hjem.

Marie så på den flotte skuta. Det var et vakkert syn. Solen steg på himmelen, og Midas seilte bedagelig mot land som en gigantisk svane med lyset skinnende i de hvite fjærene, men alt var ikke så idyllisk som det så ut. Marie var engstelig for hva de hadde i vente.

Severine snufset.

Marie snudde seg og så på datteren. – Det kommer til å gå bra, sa hun, men hun var usikker på om det hørtes overbevisende ut.

Severine svarte ikke. Marie kikket ut mot skuta igjen. Snart ville de få svar på det de fryktet aller mest.

KAPITTEL 1

Louise stirret skrekkslagent på lagertanken. Begge guttene hylte. Først nå forsto de alvoret, men det var for sent. Den rørformede tanken rullet mot dem. Alt skjedde så fort. Det var forferdelig å bare stå og se på, uten å kunne gjøre noe. Louise grep Christen i hånden og klemte hardt. – Herregud …

– Kom dere vekk! brølte kapteinen.

Louise kunne se det desperate uttrykket i øynene hans. Plutselig hadde alt gått galt, og det var ingenting noen av dem kunne gjøre for å stanse lagertanken som veide flere hundre kilo. Etter å ha rullet ned fra pallen fortsatte den til den smalt inn i en stor furu i bunnen av bakken.

Louise holdt pusten. Hvor var guttene? Plutselig fikk hun øye på den ene guttungen. Han hadde ramlet så lang han var, men nå reiste han seg opp igjen. Han så uskadd ut! Hvordan var det mulig? Men hvor var den andre gutten?

I det samme lød det et høyt rop fra en av mannskapet. – Hjelp! Vi må hjelpe ham …

– Gode gud, den ene guttungen ble truffet, sa Frank Lydersen og pekte.

Hjertet sank i Louise. Mannskapet samlet seg rundt gutten. Hun og Christen gikk nærmere. Det var et grufullt syn som møtte dem. Louise måtte gjemme ansiktet i hendene. Lagertanken hadde knust den stakkars gutten. Han måtte ha blitt drept på sekundet.

Brått hadde det blitt helt stille rundt dem. Selv vinden hadde stilnet. Alle stirret som lamslått på den livløse kroppen, men stillheten varte bare et par øyeblikk, så kom moren til gutten løpende. Hun kastet seg ned på bakken med et skrik. – Herregud … Torgrim … Torgrim. Skriket gikk over i gråt.

Louise klarte heller ikke å holde tilbake tårene. Hun hadde aldri sett gutten før, men moren gjenkjente hun. Det var Tomine Gundersen, moren til Stian og Even, tvillingene hun hadde undervist ved privatskolen.

Flere naboer kom til og hjalp henne opp, men hun sank sammen igjen. Beina ville ikke bære henne. Hun skrek og gråt om hverandre. Til slutt klarte de å få henne med seg likevel.

– Hun må være helt i sjokk, sa Christen lavt.

Louise nikket taust.

En av mannskapet hadde hentet et teppe, og la det over den døde gutten. Det var flere som gråt. Noen ble stående, andre gikk sin vei.

– Jeg går bort og snakker med kapteinen, sa Christen.

Louise ble med. Hun følte seg svimmel og kvalm. Klarte knapt å se ned på pleddet. Det var lagertanken til fabrikken deres som hadde truffet gutten. Det var deres skyld at han var død! Louise tørket bort flere tårer. Det var så fryktelig at hun ikke hadde ord. Mannskapet hadde gått ned til brygga. Noen snakket lavt sammen. En annen satt med hodet mellom knærne. Louise syntes det så ut som han gråt. Stemningen var gravalvorlig. Også kapteinen så rystet ut.

– Hvordan kunne dette skje? spurte Christen.

– Tauet røk, og tanken rullet av pallen. Vi prøvde å holde den på plass, men den var for tung. Han tok ut en pipe fra jakkelommen, og med skjelvende hender fikk han etter hvert fyr på den.

En av mannskapet kom bort. – Hva gjør vi nå, kaptein? spurte han.

– Vi gjør ikke mer foreløpig. Prøv å slappe av. Få dere litt mat og hvile. Vi fortsetter senere.

Frank Lydersen kom bort til dem. – Jeg snakket med naboen min, Alf Sonesen. Han lovte å sørge for at gutten blir fraktet hjem.

– Takk, sa Louise.

Folkemengden hadde løst seg opp. De fleste gikk sin vei. Også Frank tok farvel.

Louise var rådvill. Hun visste ikke hva hun skulle gjøre. Tragedien var ufattelig. Hun stirret ned mot brygga og alle industrimaskinene som skulle på plass. Mannskapet hadde gått tilbake til båten, bare kapteinen sto igjen på brygga. Hun forsto godt at han hadde lagt ned arbeidet. Herregud, et barn hadde nettopp mistet livet! Hun visste ikke hva som kom til å skje nå. Det hadde vært en ulykke, og hun var usikker på om noen kunne lastes. Mannskapet hadde gjort sitt beste for å holde tanken på plass på pallen, men alle hadde sett hva som skjedde. Tanken hadde sklidd, tauet hadde røket, og mannskapet hadde ikke klart å holde den igjen.

– Kom, sa Christen og vinket Louise med seg.

– Hva er det?

– Jeg må sette meg ned. La oss gå inn.

De gikk inn i bygningen. Christen satte seg rett ned på gulvet og slapp pusten tungt ut. – Dette er ille, sa han.

– Ja, svarte Louise.

– Guttungen er død, og det er vår feil, fortsatte han.

– Det mener du ikke? Det var ingenting vi kunne gjøre. Den tanken veier flere hundre kilo. Når ikke mannskapet klarte å holde den på plass, hadde ikke vi heller klart å utgjøre noen forskjell. Når den først begynte å skli, og tauet røk, var det gjort.

– Jeg vet det, men det er vår såpefabrikk. Vi er ansvarlige. – Herregud, det er Tomine Gundersen. Jeg kjenner henne. Vi gikk på skole sammen.

Louise gikk bort og strøk ham over håret. De samme tankene hadde fart gjennom hodet hennes. Det var deres fabrikk, deres skyld, men hun måtte prøve å ikke tenke slik. – Det er helt grusomt, men vi kan ikke lastes. Det var en tragisk ulykke.

Christen ristet på hodet og tørket seg diskre under øynene. Louise forsto at han tok det hardt, ikke minst siden han kjente familien.

Han kikket opp på henne. – Hva skal vi gjøre? spurte han.

– Hva mener du?

– Vi må gjøre noe for familien.

– Hva kan vi gjøre? spurte Louise.

– Jeg vet ikke, mumlet Christen. – Kanskje vi skal gi et bidrag til begravelsen?

Det banket på døra, og begge kikket opp. Det var kapteinen.

– Det er kommet en kar som skal hente guttungen, sa han. – Kanskje dere vil snakke med ham?

Christen reiste seg opp. – Vi kommer.

Louise fikk øye på en kraftig kar på deres egen alder. Han presenterte seg som Jon Berg. – Jeg snakket med Alf Sonesen. Siden jeg er nærmeste nabo til Tomine, ba han meg ta meg av Torgrim.

Christen og Louise håndhilste på ham.

Han bare ristet på hodet. – Hva var det egentlig som skjedde?

– Han fikk en lagertank over seg, svarte Louise, og så fortalte hun hva som hadde skjedd.

– Det er tragisk, sa Jon Berg og ristet på hodet. – Yngstedatteren min lekte mye sammen med Torgrim. Han var en fin gutt.

Louise svelget. – Guttens far … er han …?

– Til sjøs, og det gjør det bare enda verre. Nå må Tomine klare seg gjennom sorgen alene.

– Vi er helt knust over dette, mumlet Louise og kjempet med tårene. Men det var ikke så mye mer å si. Det var ingenting noen av dem kunne gjøre.

– Vel … Jeg får se å bære Torgrim hjem.

Etter at Jon Berg hadde gått, kom kapteinen bort til dem. – Nå har karene fått roet seg ned. Kanskje vi skal se til å komme i gang igjen?

– Dere kan fortsette når det passer dere, svarte Christen.

– Vi er nesten nødt til å få gjort oss ferdig i løpet av kvelden. Alt må i hus før vi kan dra.

Det var en stor jobb å få lagertanken tilbake på pallen igjen og forsvarlig bundet fast. Christen og Louise overlot alt til kapteinen og mannskapet, men de hadde fortsatt ikke snakket med montørene, som stort sett hadde holdt seg på båten. Louise foreslo at de skulle gå ned til dem.

Christen nikket. – Men det er best om du står for pratingen. Jeg er ikke stødig i verken tysk eller engelsk.

– Nei, tysk kan ikke jeg heller.

De gikk ned til båten. Louise vinket til en av montørene, og spurte om han snakket engelsk. Montøren bare ristet på hodet, men gjorde tegn til at de skulle vente. Deretter forsvant han under dekk. Like etter kom en annen av montørene opp, og Louise gjentok spørsmålet sitt.

– Jeg snakker norsk, sa han og kom ned landgangen.

Louise og Christen håndhilste på ham. – Claus Weber, sjefmontør ved Höfner-fabrikken.

– Det var virkelig overraskende at du prater norsk, sa Louise.

– Jeg har jobbet mye i Norge, og fant ut at det var best å prøve å lære seg litt av språket. Det er en stor fordel å kunne gjøre seg forstått.

– Vi var engstelige for at dere bare pratet tysk, men håpet at dere kunne engelsk, sa Louise.

– Nei, engelsk snakker jeg ikke, og de andre holder seg stort sett til tysk.

Louise var glad for at han snakket norsk. Aksenten var kraftig, og noen av ordene ikke så lette å forstå, men det var allikevel så mye bedre enn om de skulle kommunisert ved hjelp av tegnspråk.

Også herr Weber var rystet av ulykken. – Det er fryktelig, men barn er så nysgjerrige. Jeg har sett flere tilfeller hvor det nesten har gått galt, men det er første gang vi opplever en slik tragedie.

Louise nøyde seg med å nikke, og de ble stående i stillhet noen sekunder. Det var ikke mer å si om det som hadde skjedd.

Christen kremtet. – Så du har arbeidet en del i Norge? Han kikket spørrende på herr Weber.

– Ja. Såpefabrikker har virkelig blitt et populært anliggende. Det er ikke mer enn noen uker siden jeg var i Arendal.

Louise sperret opp øynene. – Sa du Arendal?

– Ja.

Louise forsto ingenting. Hadde hun hørt riktig? – Unnskyld at jeg spør, herr Weber, men hva gjorde du i Arendal?

– Det samme som her. Det skulle anlegges en såpefabrikk i utkanten av byen, og vi leverte alt av maskiner til fabrikken.

– – –

Midas var litt av et syn. Under andre omstendigheter ville Marie vært stolt, nå var hun bare redd og engstelig. Hun kastet et blikk på Severine. Det var så vidt datteren klarte å holde seg rolig. Det rådet en merkelig stemning blant alle de fremmøtte, ingen visste hva de hadde i vente. Var deres kjære friske og raske, eller hadde de bukket under for sykdom? Marie fulgte skuta med blikket. Mannskapet jobbet med seilene. Marie prøvde å få øye på Dagfin, men dro ikke kjensel på ham. Ankeret gikk i sjøen med et høyt plask. Midas var hjemme.

Heller ikke Severine hadde sett Dagfin. Marie så at hun var anspent.

Folkemengden trakk nærmere, og Severine og Marie fulgte med. Den første som kom ned fallrepstrappen, var førstestyrmannen. Straks stormet fruen i armene hans, og de ble stående og klemme hverandre. Flere kom ned. Marie fikk øye på Georg og en av mannskapet. Mellom seg hadde de Dagfin. Severine så ham også, og gispet. – Ha-han lever …

De kom ned fallrepstrappen. Georg var gravalvorlig, men så frisk og solbrun ut. Dagfin, derimot, var så tynn og blek at det var hjerteskjærende. Marie måtte kjempe mot gråten. Så var de nede. Severine klarte ikke å holde tårene tilbake. – Dagfin … mumlet hun. – Dagfin …

Også Dagfin begynte å gråte. – Jeg er lei for det, mor …

– Det er ikke noe å være lei for. Du er syk, Dagfin … Det er ikke din skyld.

Dagfin tørket bort tårene med håndbaken.

Marie så på Georg. – Hvordan er det stelt med dere?

– To døde og tre syke.

– Gode gud, stønnet Marie. – Hvem er de døde?

– Sigbjørn Salvesen og Anton Tverdal.

Marie visste godt hvem begge var, og nå som mannskapet kom ned fallrepet, og det ble kjent hvem de døde var, lød det gråt og jammer fra familiene deres.

– Hvor … er de nå? spurte Marie.

– De døde i Brasil, og vi sørget for at de ble begravet ved den lokale kirkegården i Santos, svarte Georg.

Matrosen som hadde hjulpet med å støtte Dagfin, fikk lov til å gå bort til familien sin, og Marie så at barnebarnet knapt klarte å holde seg oppreist. Georg måtte støtte ham.

Severine klemte Dagfin forsiktig. – Kjære deg … Er det gulfeber du har?

Georg ristet på hodet. – Jeg er ganske sikker på at det er beriberi.

Marie kikket overrasket på ham. – Jeg trodde dere fikk gulfeber i Santos?

– Ja, de som døde, hadde gulfeber, men Dagfin har ikke de symptomene. Heller ikke de to andre som er syke.

– Men jeg forstår ikke, sa Marie. – Dere lå jo mange uker i Santos, og der var det gulfeber.

– Ja, men utbruddet var ikke så kraftig, og vi tok alle mulige forholdsregler.

– Har han beriberi? spurte Severine overrasket.

– Jeg tror det, svarte Georg. – Selv om jeg ikke forstår hvorfor vi ble rammet. Mannskapet har fått bra mat hele tiden, og burde være motstandsdyktige mot sykdom. Kanskje de syke har fått en infeksjon gjennom drikkevannet?

– Men har dere ikke alle drukket det samme vannet? spurte Marie.

– Jo.

Dagfin hostet, og hele kroppen ristet.

– Vi må få deg hjem, sa Severine.

Dagfin tok et skritt, men selv om Georg støttet ham opp, sank han sammen. – Jeg klarer ikke å gå, stønnet han. – Jeg kjenner nesten ikke beina mine.

– Kom igjen, du klarer det, sa Georg, men Dagfin bare ristet på hodet. – Jeg er så svimmel og kvalm at det går rundt for meg. Jeg blir nødt til å sette meg.

Severine hulket. – Herregud, hva har du gjort, Georg?

Dagfin sank sammen på bakken. Det var bare skinn og bein igjen av ham, og mens han satt slik, begynte han å brekke seg, men han hadde ikke noe å kaste opp, og det kom bare grønn galle ut av munnen på ham.

– Jeg har ikke gjort noe, svarte Georg.

– Men se på ham, Georg! ropte Severine. – Han er så syk at han ikke klarer å holde seg oppreist engang.

– Jeg beklager, men det er ikke min skyld at han er syk.

– Ikke din skyld! Severine fnyste, og kastet et blikk på moren. – Hører du hva han står og sier?

Marie nikket. – Ja.

Severine snudde seg mot broren igjen. – Mor beordret deg til å ikke seile til Santos, men du trosset den ordren, og se hva som skjedde.

– Rederiet tjente gode penger på den frakten, forsvarte Georg seg.

– Penger er ikke alt. To av mannskapet ditt er døde, og tre er syke. Skjønner du ikke hva det er du har gjort?

– Det har alltid vært risikabelt å være sjømann, svarte Georg. – Hele mannskapet vet det. Dagfin vet det. Sykdom, nød og forlis. Det er bare sånn det er, Severine. Det vet du akkurat like godt som meg.

– Men du trosset en ordre!

– Jeg gjorde det som var best for rederiet.

Flere hadde fått med seg den høylytte krangelen mellom søsknene.

– Severine, nå må du prøve å roe deg ned, sa Marie og la en hånd på skulderen hennes, men hun var ikke interessert i å høre etter.

– Livet er det kjæreste vi har, Georg, og det spiller ingen rolle om rederiet tjener penger så lenge menneskeliv går tapt. Skjønner du ikke det, er du gal!

– Sjømenn vet selv hvilken risiko de løper, gjentok Georg. – Det er ikke mer enn tre, fire år siden Salve seilte skuta si på grunn rett her ute.

– Du kan ikke sammenligne det han gjorde, med dette her, utbrøt Severine.

– Hvorfor ikke?

– Ingen mistet livet!

– Men det var bare flaks. Tenk om han hadde hatt med seg Dagfin den gangen, og noe hadde tilstøtt ham. Hva hadde du gjort da? Hadde du stått og skreket til ham slik du står og skriker til meg nå?

Severine bare ristet på hodet. – Det er to vidt forskjellige hendelser, Georg.

– Ja, men utfallet kunne like gjerne vært et annet. Jeg sier bare at jeg gjorde det jeg måtte. Rederiet hadde ikke råd til å si fra seg den frakten. Nå har vi tjent mye penger, og det kan forhåpentligvis investeres i et nytt skip. Det er det viktigste for meg, og det er jobben min. Jeg er villig til å løpe en viss risiko for å oppnå suksess.

– Nå må vi få Dagfin hjem, skjøt Marie inn. – Det gagner ingen at dere to står her og kjekler.

– Jeg kjekler ikke, mor. Georg står og sier at han er villig til å risikere liv og helse for å tjene pengene sine. Bare hør på ham. En viss risiko! Du risikerte livet til mannskapet ditt. Til din egen nevø! Jeg kan ikke tro at du tør å stå der og si det.

– Du kommer aldri til å forstå, sa Georg.

– Det du sier, er fullstendig galskap.

Georg ristet på hodet. – Jeg hadde gjort det samme om igjen hvis jeg hadde måttet.

Severine fiket til Georg over kinnet så det smalt.

Marie stirret sjokkert på henne. Også Dagfin kikket opp med røde, innsunkne øyne. – Mor, stønnet han. – Kan vi ikke gå hjem nå? Jeg er så trøtt at jeg ikke orker å holde øynene åpne.

Georg blunket usikkert. Folk stirret sjokkert på dem. En så åpenlys krangel innad i Olsen-familien var ikke dagligdags.

Marie rev tak i datteren. – Nå får det sannelig være nok. Dagfin er syk, og han trenger pleie og omsorg!

Severine svelget og slo ned blikket. – Ja.

– Og du, Georg, hjelper til med å få Dagfin hjem. Jeg skal sende bud etter doktoren så fort som råd er.

– Ja vel, mumlet Georg. Han vinket til seg styrmennene. – Jeg hjelper Dagfin hjem. Bare la skipskisten min bli værende i lugaren min. Jeg henter den og resten av de personlige eiendelene mine senere. Ta dere av de syke, snakk med familiene til de omkomne. Fortell hva som skjedde.

Begge styrmennene nikket. – Skal bli, skipper.

Så fort Georg hadde gitt styrmennene sine ordrer, bøyde han seg ned og hjalp Dagfin på beina. Også Severine kom til, slik at de fikk støttet ham mellom seg. Marie nikket tilfreds. – Sånn, sa hun. – Nå går vi hjem. Hun gikk selv først, og nikket kort til noen av de nærmeste, men hun orket ikke å begynne å prate med noen, selv om hun kanskje burde kondolert de to familiene som hadde mistet sine kjære.

Marie snudde seg og så på Dagfin. Han slet med å gå, selv om han ble støttet opp på hver side. Det var vondt å se. Hun måtte få doktoren til å se på ham så raskt som overhodet mulig. Når han var så syk og svak som nå, var det ikke godt å si hvor lenge han ville klare seg. – Jeg går i forveien, og sender bud etter doktoren, sa hun.

Severine og Georg nikket til svar.

Marie skyndte seg. Hun ble riktig så andpusten, men det fikk ikke hjelpe. Hun kunne ikke huske sist hun hadde langet ut slik, og var glad da hun endelig var hjemme. Anton satt på trappen til redskapsskjulet og slipte en kniv. Marie vinket ham til seg. Hun måtte bare få igjen pusten.

– Går alt bra med deg, frue? spurte Anton.

Marie nikket. – Ja, men du må løpe av gårde etter doktoren med en eneste gang.

– Har det hendt noe alvorlig?

– Bare skynd deg av gårde, og be ham komme så fort han kan til Salve og Severines hus.

– Selvfølgelig, frue, men hvor bor doktoren?

– I Bota, men jeg er usikker på hvilket hus han holder til i. Du må bare spørre deg for.

Anton tok beina fatt og løp ned til brygga. Ikke lenge etter rodde han det raskeste han kunne nedover fjorden. Marie hadde hørt at den nye doktoren hadde fått leid seg et hus. Bare nå Anton fant raskt ut av det.

Også Borgfrid hadde fått med seg at noe skjedde, og kom ut på trappen. – Herregud, frue, går det bra med deg? Du er jo helt svett.

– Du trenger ikke å være urolig for meg. Jeg måtte bare skynde meg hjem. Dagfin er syk, forstår du. Veldig syk.

Borgfrid fikk et alvorlig uttrykk i ansiktet. – Det gjør meg vondt å høre. Hva feiler det ham?

– Sannsynligvis beriberi.

– Så han har ikke gulfeber?

– Nei, men han er svært medtatt. Det var vondt å se ham slik.

– Det forstår jeg, frue, men vil du ikke gå inn og sette deg ned og hvile litt?

Marie ristet på hodet. Hun var så urolig og redd at hun ikke klarte å stå stille.

– Er det noe jeg kan gjøre? spurte Borgfrid.

– Nei, jeg går over og venter til Severine og Georg kommer med Dagfin. Jeg kan ikke bare sitte her.