Per Sandberg

Bahareh Letnes

Fremmede makter har flyttet inn

Justismord og politisk drap

PER SANDBERG

Mot min vilje, 2013

© juritzen forlag as 2018, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Redaktør: Arve Juritzen

Fortalt til Roger Pihl

Med tekstbidrag av Arve Juritzen

Omslagsdesign: Trygve Skogrand, Passion & Prose

Omslagsfoto: Homayoun Karegar og privat

Foto pressekonferanse: Heiko Junge / NTB scanpix

Billedlegget: Kjetil Waren Johnsen / Wisuell Design

ISBN 978-82-338-0150-2 (ePub)

ISBN 978-82-338-0148-9 (trykk)

INNHOLD

Del 1 Måtte det gå så galt?

Tårer på Statsministerens kontor

Et samlivsbrudd ute av kontroll

FrP-lederen som forelsket seg i en innvandrer

Feil strategi fra Statsministerens kontor

Fiskeriministerens siste oppdrag

Mitt valg – min avgang

Kongens ja

Del 2 Bahareh og Per

Min iranske barndom

Oppvekst, jobb og første ekteskap

Flukten til Norge

Kjærligheten – slik møttes vi

Privat ferietur til Iran

Del 3 Justismord og politisk drap

Den motvillige ministeren

Justismord og politisk drap

30. juli – Vebjørn Selbekk

31. juli - Carina Hunshamar

1., 2. og 3. august - Christian Tybring-Gjedde & co

Del 4 Feil og fakta

Asylsøker eller flyktning?

Mobiltelefonen

TV2 gjør feil på feil på feil

Nettroll og kunnskapsløse «eksperter»

Skam deg, Mina Bai!

Hobbypolitikeren Mahmoud Farahmand

Mina Ghabel Lunde snakker med to tunger

Hvem er du egentlig, Anita Farzaneh?

Serias Nadimi roper i skogen

Karma vil bite dere bak

Mediedekningen som gikk for langt

Del 5 Framover

Håp for Iran

Nok er nok

Helt til slutt

Del 1

Måtte det gå så galt?

Tårer på Statsministerens kontor

Statsministerens kontor, morgenen 8. august 2018: Statsminister Erna Solberg spør meg om hvordan jeg har det.

Fra før visste hun at min ekskone Line og jeg sto midt i en opprivende skilsmisse, og at vi med juridiske virkemidler kjempet om samværsretten til vår felles sønn Jakob. Statsministeren var også informert om min nye kjæreste, hun visste som resten av den norske befolkningen at kjæresten min het Bahareh, at hun opprinnelig var fra Iran, og at hun var tretti år yngre enn meg. Som alle andre visste Erna at jeg hadde vært på sommerferie med min nye kjæreste i Iran. Som landets statsminister, som sjefen min, hadde hun de siste dagene stått i en forrykende mediestorm på grunn av denne reisen, ikke minst fordi jeg hadde med meg jobbmobilen til Iran. Noe som mange mente kunne være et alvorlig sikkerhetsbrudd. Selv hadde jeg beklaget at jeg tok med mobilen til Iran. I mediestormen hadde Erna sagt at det er lov å gjøre feil, og understreket at jeg hadde hennes fulle tillit. Samtidig var jeg sjokkert og oppgitt over behandlingen Bahareh fikk i riksdekkende og sosiale medier, samt av såkalte politiske kolleger. Min nye kjæreste ble stemplet som spion og honningfelle.

Erna gjentok: «Hvordan har du det, Per?»

Når Erna stiller et slikt spørsmål, vet jeg at hun mener det, da er hun medmenneske. Erna er en usedvanlig dyktig leder, og hun er et usedvanlig godt medmenneske med stor empati for alle rundt seg, venner som kolleger. Så da Erna nå så på meg, så hun at jeg hadde det tungt.

Jeg ble stille og blank i øynene. Jeg begynte å gråte.

Etter en kort pause klarte jeg å fortelle at Line, ekskona mi, hadde tatt sønnen vår Jakob ut av skolen her i Oslo og flyttet nordpå, til Senja. Jeg fortalte at jeg ikke hadde sett ham på to måneder. Ikke engang snakket med ham. Jeg fortalte Erna at jeg ikke fikk sove. Fortalte Erna at jeg savnet gutten min så mye at det overskygget alt.

Erna har empati og omsorg, men en statsminister holder ikke rundt og trøster en minister med private problemer, det passer seg ikke. Vi hadde et formelt møte, en lenge planlagt medarbeidersamtale slik alle ansatte har med sin sjef. Men det var en god sjef som lyttet til sin ansatte. Det var et godt møte med Erna.

Et samlivsbrudd ute av kontroll

Nå er det seks uker siden tårene på Statsministerens kontor. Og jeg har fortsatt ikke sett eller snakket med Jakob, den tolv år gamle sønnen min. Jeg er ikke lenger statsråd, men jeg er fortsatt pappa. Pappa til Jakob, pappa til Kim og pappa til Charlotte, de to siste har jeg fra et tidligere ekteskap, og de er nå voksne.

Jeg møtte Line Miriam Haugan for aller første gang i 2004 – det var da jeg skulle holde et foredrag på Finnsnes i Lenvik kommune i Troms om innvandring. Hun hadde ansvaret for å ta imot meg, innkvartere meg på hotellet og sørge for at jeg kom meg av sted til riktig tid, tidlig neste morgen. Jeg kan huske at hun etter foredraget ba meg være litt mindre formell, og rev av meg slipset. Jeg møtte også faren hennes, han tok godt vare på datteren sin og opptrådte som en staut verge.

Neste gang jeg møtte Line, var på Fremskrittspartiets årsmøte i mai 2005, som ble holdt på Rica Parken Hotel i Ålesund. Vi kom godt overens, men det ble ikke noe mer mellom oss før jeg dro til Finnsnes noen uker etterpå. Vi forsøkte å gå noen turer i skjul, men det var ikke akkurat enkelt i de lyse sommernettene i Troms.

Vi giftet oss 7. august 2010 i Finnsnes kirke, der Siv Jensen var blant de 110 gjestene.

Jakob ble født under dramatiske omstendigheter. Alle operasjonsstuene var opptatt da vi ankom Rikshospitalet, men vi ble tatt godt imot og passet på etter alle kunstens regler. Line ble kjørt inn på overvåking for å vente på at en operasjonsstue skulle bli ledig. Sykehuspersonalet svinset ut og inn av rommet i en uendelig strøm for å sjekke at Line og Jakob hadde det bra. Line hadde mistet mye blod og måtte få intravenøs næring.

Jeg satt ved siden av Line og holdt hånda hennes. Hun var i sin egen verden og bablet meningsløst i vei. Etterpå fortalte hun at hun ikke husket så mye av det, bortsett fra den sjokkartede og lammende følelsen hun hadde i hele kroppen. Hvordan jeg hadde det, var aldri et tema, verken da eller siden. Fedre kommer i siste rekke ved fødsler. Jeg tror hun tok den roen og selvbeherskelsen jeg framviste for gitt, og det er jeg glad for. Hun skulle bare visst. Jeg har neppe vært så nervøs og redd noen gang.

Først etter tre timer etter ble det en ledig operasjonsstue, men derfra gikk det til gjengjeld fort. Jeg småløp ved siden av senga og holdt hånda hennes mens hun ble trillet av gårde. I forrommet til operasjonsstua fikk jeg på meg steril frakk, lue og munnbind, mens Line ble trillet inn og gjort klar for keisersnitt. Nå var det om å gjøre å redde Jakob. Ti minutter senere var han ute. Jakob var ikke store karen, han var 47 centimeter lang og veide 2,3 kilo. Så små og skjøre har vi alle vært en gang, tenkte jeg, og like hjelpeløse. Jeg så på ham, så slo det meg at han lignet på Kåre Willoch.

Line og jeg har Jakob sammen. Sånn vil det alltid være. Men Line og jeg har vokst fra hverandre. Første gang jeg bestemte meg for å ta ut separasjon, var sommeren 2016, men vi fant sammen igjen. På grunn av Jakob. Året etter fant jeg fram separasjonspapirene på nytt. Vi hadde vokst i svært forskjellige retninger, ikke minst med tanke på planene våre for framtiden. Da vi giftet oss, hadde vi noen punkter vi var enige om når det gjaldt framtiden, og så dukket det opp ting som var ukjent for oss begge. Hun oppdaget noe ved meg, og jeg oppdaget noe ved henne som skjøv oss fra hverandre, men det var forholdet til Jakob, sønnen vår, som gjorde at vi enda en gang fant sammen.

Vi hadde mange diskusjoner på om Line og Jakob skulle flytte fra Senja til Oslo, for det er ikke å legge skjul på at jeg hadde vært lite hjemme på Senja.

Høsten 2017 da det skulle rokeres i regjeringen, spilte jeg inn Line som potensiell statssekretær. Da forberedte jeg Line på at hun kunne få en telefonsamtale, og ba henne tenke seg grundig om før den kom.

Telefonen kom. Hun bestemte seg for å takke ja, ta med seg Jakob og flytte til Oslo. Inn til meg i en av regjeringens leiligheter på Gimle, på Oslos vestkant.

Jeg var fortsatt travel, mye på reise, men vi fikk flere kvelder sammen enn tidligere. Først og fremst var det fint å se Jakob oftere enn før.

Line og jeg gled igjen fra hverandre, og for tredje gang bestemte jeg meg for at separasjon dessverre var eneste løsning, og denne gangen ble papirene levert inn. Line flyttet ut sammen med Jakob, inn i en annen av regjeringens leiligheter, i den samme gården på Gimle.

Jeg skal komme tilbake til hvordan jeg fikk en ny kjæreste. Her er det viktig for meg å si at det skjedde etter at Line og jeg hadde flyttet fra hverandre.

Line var ikke positiv til min nye kjæreste. I mai 2018 sendte hun en såkalt bekymringsmelding til Siv Jensen og til Statsministerens kontor. «Fremmede makter har flyttet inn hos fiskeriministeren», sto det i meldingen. Hun siktet til Bahareh Letnes, min nye kjæreste med opprinnelse i Iran. Jeg vet ikke hvor mange meldinger hun sendte eller til hvem, men selv fikk jeg en hel drøss, forferdelige alle sammen, siden hun angrep Bahareh. Jeg oppfattet alle meldingene som truende. Og veldig ubehagelige.

Én ting vet jeg: Line kontaktet også media, sendte dem meldinger og ringte. Tipset dem om min nye kjæreste. Skrev og snakket med store bokstaver om hvilken sikkerhetsrisiko jeg nå utgjorde for regjeringen, og dermed for Norge.

Jeg snakket med statssekretær og stabssjef Lars Øy på Statsministerens kontor om Bahareh og om konfliktnivået mellom Line og meg. Siv hadde fått mange meldinger fra Line, akkurat som meg. Line mente jeg burde ta en prat med Siv og Erna, og jeg svarte at det trengte hun ikke bekymre seg for, fordi jeg har jevnlige samtaler med dem. Men i tillegg til bekymringsmeldingen om at fremmede makter skal ha flyttet inn til meg, har hun sendt en rekke andre tekstmeldinger til Siv. Line påsto at jeg hadde et forhold til en ved den iranske ambassaden, og at denne personen hadde flyttet inn til meg. Dette var det håpløst for Siv å forholde seg til. Siv svarte Line at hun var statssekretær og måtte holde sitt privatliv utenfor, være ryddig og opptre profesjonelt. Siv er gudmoren til Jakob, men selv om hun er gudmor, er vi ikke mer enn kolleger. Vi ser vel nok til hverandre på jobben, antar jeg. Så Siv og jeg snakket om hvor vanskelig dette var, og det var i den forbindelse hun ba meg om å informere Statsministerens kontor.

Lars Øy var helt rolig. De hadde allerede sjekket og funnet ut at Bahareh ikke var ansatt ved den iranske ambassaden. Det var en enkel sak å finne ut, fordi alle som er ansatt i ambassadene, blir registrert og klarert. Hadde Bahareh vært spion, hadde hun i hvert fall ikke jobbet ved ambassaden. Jeg vet ikke hvordan Statsministerens kontor opererer for å sjekke ut den slags, muligens tok de kontakt med Utenriksdepartementet.

Jeg følte mest lettelse etter møtet med Lars Øy, for da fikk jeg vite at Bahareh var sjekket ut og funnet i orden. Samtalene med ham endret ikke på noe. Lars syntes det var spennende at jeg hadde funnet en kvinne med en annen etnisk opprinnelse, men om Statsministerens kontor hadde godkjent henne eller ikke, ville ikke ha betydd noe som helst. Jeg er ikke skrudd sammen sånn. Når det gjelder valg som gjelder min private sfære, så er det noe jeg bestemmer selv. Det har verken en statsminister, konge eller stortingspresident noe med.

Konflikten mellom min tidligere hustru og meg startet det hele. Hennes meldinger skapte interesse hos media, dette var pikant! Nå var de i gang. Telefonen ringte, dørklokken kimte. Mitt forhold til en antatt spion fra Iran tok helt av. Den politiske dimensjonen utviklet seg først seinere. Jeg skal komme tilbake til det. Her er det viktig for meg å understreke at jeg sto med ryggen mot veggen. Det kompliserte samlivsbruddet. Konfliktnivået. Retningen min ekskone valgte. Hun stevnet meg, og jeg stevnet henne. Det var ille. Det er ille. Men det verste er at Jakob og jeg mistet kontakten, og at min nye kjæreste er fratatt all ære, har mistet sin bolig og en av sine jobber.

Alt dette ville jeg for alt i verden unngå at skulle være en del av mediebildet. Det rommet ville jeg ha for meg selv. Det rommet ville jeg skåne sønnen min for. Men media og min fraseparerte kone ville det helt annerledes.

Jeg snakket med Erna om dette på terrassen utenfor statsministerboligen da jeg var på regjeringens sommerfest den 22. juni. Erna syntes det var opprivende, men rådet meg til å takle skilsmissen og media så profesjonelt som mulig. Det var lettere sagt enn gjort.

Når dette skrives i slutten av september, er status for min skilsmisse at jeg har stevnet min kone for å få en ordinær samværsavtale med min sønn. Jeg krever ikke en 50/50-løsning, det vil kreve en fleksibilitet fra begges side som ikke finnes, samtidig som det ville utløse en håpløs skolesituasjon for Jakob siden han nå bor på Senja og jeg i Mandal. Jeg aksepterer at Jakob ønsker å bo på Senja, men jeg aksepterer ikke at han skal holdes unna meg og ikke ha kontakt med meg. Nå venter vi på at fagpersoner skal observere oss som foreldre og gi retten sin sakkyndige uttalelse. I tillegg har min ekskone stevnet meg som en del av vårt økonomiske oppgjør.

En statssekretær og en minister i samme regjering kan ikke ha en opprivende skilsmisse i full offentlighet. Dette sammen med det umenneskelige presset på Bahareh gjorde at jeg valgte å gå av som fiskeriminister. Det var ikke på grunn av reisen til Iran eller fordi jeg hadde med meg tjenestetelefonen. De stormene er for lengst over, jeg var bare en av mange som ikke hadde fulgt disse reglene. Min tid som minister var over på grunn av et umenneskelig personlig press.

FrP-lederen som forelsket seg i en innvandrer

Det var mange som skvatt da jeg sto fram med min nye kjæreste. I og utenfor Fremskrittspartiet. Skvatt og stusset, ble sinte og skuffet. For jeg har som nestleder i Fremskrittspartiet – i likhet med Sylvi Listhaug – blitt et symbol på en streng asylpolitikk. Ja, mange vil nok hevde at Sylvi Listhaug og jeg er ansiktene man forbinder med motstand mot innvandrere. Jeg har også lagt merke til – blant våre motstandere – at vi er ansiktene som mange forbinder med fremmedfrykt.

Slik er det ikke. Ja, vi står for en streng asylpolitikk. Den er og må være streng. Men den er også rettferdig. Og helt nødvendig for å opprettholde velferdsstaten. Derfor har jeg kommet med sterke uttalelser i forbindelse med utsendelse av grunnløse asylsøkere.

Jeg har dessuten en tidligere voldsdom på samvittigheten, den gang jeg skallet ned en asylsøker i forbindelse med en opphetet diskusjon på en fest i Trøndelag. Det var i 1997, og jeg fikk 3000 kroner i bot. Opptrinnet har en god forklaring, og min fysiske reaksjon har ingenting å gjøre med at han var asylsøker. Saken har forfulgt meg siden, og jeg ønsker fortsatt at jeg hadde løst krangelen annerledes.

Jeg stiller meg hundre prosent bak Fremskrittspartiets innvandrings- og asylpolitikk, slik vi har forankret den i vårt partiprogram fram til 2021. Ikke bare er jeg enig. Det var jeg som skrev disse punktene, og jeg som klarte å få gjennomslag for denne politikken da vi forhandlet fram en regjeringserklæring.

Enkelte velgere og medlemmer har trodd at Fremskrittspartiet står for en politikk der vi skal sende hjem flyktninger og asylsøkere som har besøkt opprinnelseslandet sitt, uavhengig av hvor mange år det har gått. Det har vi aldri gjort, og det kommer heller aldri til å bli gjort. For skulle det vært sånn, ja, da skulle vi sendt hjem mange. Men hvis du søker asyl i Norge, reiser hjem til opprinnelseslandet mens søknaden blir behandlet, eller før du har fått permanent opphold, da skal du sendes ut. Det er FrP-politikk, og den har vi fått gjennomslag for. Vi har også fått gjennomslag for betydelige innstramminger innen familiegjenforening og familieetablering; DNA-testing på utenriksstasjonen i opprinnelseslandet. Det siste jeg gjorde da jeg var vikar for justisministeren, var å signere en bunke endelige avslag på asylsøknader.

Jeg skjønner at folk blir forvirret når jeg reiser til et land der jeg ikke liker regimet, og med en kvinne av en annen etnisk opprinnelse, for asylsystemet er komplisert, flyktningsystemet er komplisert, og integreringssystemet er komplisert. Fakta er viktig, men når selv ikke stortingsrepresentanter skjønner strukturene vi har vedtatt, kan vi ikke forvente at velgerne gjør det. Så jeg skjønte at det ville bli oppstyr rundt Bahareh, men alle i tilsvarende situasjon ville fått opphold på humanitært grunnlag, slik Bahareh fikk. Og mange tror at jeg er mot innvandrere, men det er feil premiss for diskusjonen. Jeg diskuterer struktur, ikke mennesker. Bahareh er kalt asylant, hun er kalt flyktning, begge deler er feil. Hun er stjerneeksemplet på en innvandrer.

Hvis FrP mener noe med at vi skal legge store krav til integrering, tilpasning til det norske samfunnet, da er Bahareh mer norsk enn mange nordmenn. Hun spiser svinekjøtt, elsker fårikål, spiser brunost, tar seg et glass vin, har lært norsk, tatt utdannelse, fått jobb og betaler skatt. Hun er en innvandrer som har integrert seg, men som samtidig har omsorg for sine medsøstre og -brødre i Iran. FrP burde hyllet henne. Christian Tybring-Gjedde og Mazyar Keshvari, mine to verste kritikerne innad i FrP, burde gitt henne stående applaus. Ikke brukt henne i et forsøk på å score simple, politiske poeng.

Flere har ment at mitt forhold til Bahareh er med på å liberalisere FrPs innvandringspolitikk. Det er feil. Jeg mener vi skal stramme inn enda mer. Jeg har ikke skiftet mening. Det finnes ikke noe alternativ for FrP når det gjelder stram innvandringspolitikk, men vi har kommet mange skritt på vei. Regjeringen har hatt en gjennomgang av internasjonal rett og konvensjoner som vi er tilsluttet, og da jeg var justisminister, fikk vi denne rapporten lagt på bordet, her sto det at det finnes grunnlag for å stramme inn norsk asyl- og innvandringspolitikk uten å gå på akkord med internasjonale lover og konvensjoner. Denne rapporten ble bare arkivert, men vi bør absolutt ta den fram igjen. Vi kan gjøre som FrP sier uten å bryte noen konvensjoner, f.eks. FNs flyktningkonvensjon. Etter mitt syn gir den oss et handlingsrom vi kan benytte, og jeg synes at Norge skal ta et initiativ overfor Europa for å få til et felles asylinstitutt, og da handler det om nettopp situasjonen slik den var før 1969. Før 1969 hadde vi tre asylinstitutt i verden, et for Afrika, et for Sentral-Asia og et for Europa. Da kunne du ikke komme fra Afrika og søke asyl i Europa. Da måtte du være fra Europa for å søke asyl i Europa, men etter 1969 ble det universelt. Det er derfor folk reiser jordkloden rundt for å finne en destinasjon å søke asyl fra. Derfor har vi fått menneskesmugling, overgrep og drukning i Middelhavet. Før måtte du søke i nærområdene. Da var nærområdelandene forpliktet til å beskytte asylantene.

Mitt forhold til Bahareh har ikke forandret noe. Jeg er glad i mennesker, jeg er nysgjerrig på nye kulturer, og det har jeg vært hele livet. Jeg liker ulikheter. Jeg liker at omgivelsene mine er ulike. Å få innsyn i det kulturelle Iran, å få innsyn i hennes familie, har vært lærerikt og spennende.

Jeg står likevel med begge føttene godt plantet i en streng innvandringspolitikk. Jeg er lojal mot partiet. Jeg er lojal mot de vedtakene som gjøres. Likevel står jeg for at jeg liker mennesker og forskjeller, men det betyr ikke at jeg ønsker at alle skal bo i Norge. For da går det til helvete. Jeg er dessuten sikker på at dersom vi hadde gjort det liberalistiske valget å fjerne velferdsstaten og åpne for fri innvandring, så var det ingen som hadde villet komme hit. I forhold til folketall er Norge nummer to i Europa etter Sverige til å ta imot flyktninger og asylsøkere. Når jeg snakker med ministre i andre land, viser det seg at det handler om gratis bolig og økonomiske fordeler, og Norge vil aldri klare å overleve med dette vellet av ytelser vi har. Vi trenger mennesker som Bahareh, som jobber og betaler skatt.

Med min politikk ville Bahareh aldri hatt norsk statsborgerskap i dag, hun hadde vært nødt til å vente i enda fem år. FrPs politikk sier at du begynner å opparbeide ansiennitet den dagen du har fått permanent opphold, og permanent opphold får du ikke før du har vært her i fem år uten å ha begått en eneste kriminell handling, samtidig som du har måttet vise interesse for å integrere deg, lære norsk, komme deg i jobb – slike ting. Etter fem år må du så bygge ansiennitet i ti år før du kan få statsborgerskap. Det betyr at du må ha vært i Norge i femten år for å få norsk statsborgerskap. I dag får du statsborgerskap etter sju år, men hvis du etter fem år viser at du kan forsørge deg selv og har prikkfri vandel, så kan du søke statsborgerskap. Hvis ikke må du vente ytterligere to år. Pisk og gulrot.

Bahareh er ikke min første kjæreste med muslimsk bakgrunn. Akkurat som Christian Tybring-Gjedde har jeg hatt et forhold til en libanesisk kvinne, en gang tidlig på nittitallet da jeg var singel. Hun var født i Libanon, kom til Norge som flyktning, men hadde fått permanent opphold. Jeg jobbet på Norske Skog og satt i kommunestyret. Den gangen ble det ikke noe oppstyr, ingen påsto at «fremmede makter hadde flyttet inn».