Les mer om bøkene i GRUSOM-serien på grusom.no

ISBN 978-82-429-5181-6

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Copyright © Egmont Kids Media Nordic AS 2014.

Forsideillustrasjon og coverdesign: Sam Klein

Design innhold: Jan-Kjetil Johansson

Redaktør: Heidi Sævareid

Redaksjonssjef: Kjetil Johnsen

Utgitt av Egmont Publishing,

postboks 4684 Nydalen, 0405 Oslo.

ROM 33

Av I.M.H. Gilbert

Kapittel 1

Ved skolebussen sto alle i kø. To og to, mens gymlærer–Pedersen talte hoder og krysset av på liste. Pedersen hadde meldt seg frivillig til å bli med på leirskole i stedet for klasseforstanderne for både A– og B–klassen.

Liz sto oppstilt ved siden av bestevenninnen, Silje, i håp om at de skulle få sitte sammen på bussen til Telemark Maritime leirskole.

Mens de sto der kom Benedicte strenende bort til dem, iført åletrange dongeribukser og en knallrød tubetopp.

I ørene dinglet svære gullringer. Liz fikk ikke lov til å kle seg sånn, det var så utfordrende, mente moren. Bak Benedicte, som vanlig, fulgte Tommy i sitt faste antrekk – slitt dongeri og rød caps. Han var en av dem som alltid røyket på toalettet og jukset på prøvene. Og om han ble tatt, lo han bare hånlig og så på Benedicte, for å få hennes anerkjennelse av hvor tøff han var.

«Å, nei,» hvisket Silje inn i øret på Liz.

Benedicte skulle alltid bestemme og få viljen sin. Hun skrøt alltid av de eksotiske stedene hun fikk reise med faren sin, hotellbaronen. Hun var alltid den som fikk velge lag i gymmen, og valgte Liz sist. Hver eneste gang! Og alltid skulle hun være spydig.

«Blir det ikke spennende å dra til sjøen en hel uke? Du har vel aldri engang sett sjø!» Benedicte lo hånlig.

Tommy knegget bak henne.

«Familien din har jo ikke råd til å dra noe sted på ferie. Fattiglus!» ropte han og snek i busskøen så hun ikke rakk å svare.

Tommy var en feiging! Frekk på avstand.

Benedicte fniste og gikk bort til en av sine andre allierte, Ruth. Med det samme Tommy så at hun ikke fulgte etter ham i køen, styrtet han ut av den igjen for å klenge videre på henne.

Liz irriterte seg grønn over at hun aldri kom på noe å si tilbake til Benedicte. Hun kom ofte på det i ettertid, men da var det liksom for sent.

«Bare prøv å overse dem,» sa Silje.

«Jeg driter vel i de overlegne dustene der!» svarte Liz, og lot som ingenting. Men egentlig var hun drittlei av Benedicte. Tommy var riktignok irriterende, men han var bare så teit at det gikk ikke an å bry seg. Benedicte, derimot.

Liz og Silje fikk plass midt i bussen. Dessverre med Benedicte og Tommy rett bak. De satt med beina oppetter setene til Liz og Silje og sparket.

«Kutt ut, da!» sa Liz.

«Du tåler jo ingenting!» svarte Benedicte.

Liz snudde seg demonstrativt mot vinduet.

Bussen hadde ennå ikke kjørt, og nå så plutselig Liz hvorfor. Det kom noen løpende over parkeringsplassen og veivet med armen.

Nei! Nei! tenkte Liz, og døde innvendig. Please, vær en drøm!

Det var ingen drøm. Der kom moren hennes inn i bussen og stilte seg i midtgangen.

«Du glemte anorakken din! Det var godt jeg fant den, du blir sjuk uten anorakk på sjøen!»

Det kom et latterbrøl fra Benedicte. To sekunder etter lo Tommy.

«Mamma, gå hjem!» sa Liz med sammenbitte tenner, men grep anorakken.

Moren prøvde å gi henne en klem, men Liz vred seg unna. At det ikke gikk an å ta et hint!

Moren smilte bare, som om hun var litt rørt, og gikk nedover midtgangen igjen.

Liz sank ned i setet for å gremme seg i fred. Men ved døra snudde plutselig moren seg og ropte over hele bussen: «Og husk å ta på deg hetta og snøre godt igjen når du er på sjøen!”

Hun forsvant vinkende ut av døra, og alle lo.

«Mammadalt!!» Tommy sparket i setet hennes.

Liz kjente raseriet, men kom heller ikke denne gangen på noe å si.

Silje satt bare der med stivt blikk. Henne lot de være i fred. Og hun gjorde aldri noe for å forsvare Liz når Benedicte og Tommy satte i gang. Ofte fikk de også med seg hele klassen – en gang halve skolen – til å mobbe henne, etter at de hadde satt ut rykter om at hun hadde tisset i bassenget i en svømmetime.

Jeg skulle ønske de to der bare ville forsvinne, tenkte Liz idet bussen svingte ut fra parkeringsplassen og la i vei mot Telemark Maritime Leirskole.

****

Etter tre timers kjøretur under terror fra Benedicte og Tommy kjørte bussen inn foran leirskolen. Området lå badet i sol, og sjøen lå like utenfor internatet de skulle bo på.

Idet de gikk ut, kom bussen med åttendeklassen fra den andre skolen kjørende inn på parkeringsplassen.

«Æsj, skal vi være her med en annen åttendeklasse?» snøftet Tommy, som ikke hadde fått det med seg før nå. «De er noen pikkhuer alle sammen!»

«Munnen din, Tommy! Det er bare koselig å bli kjent med noen nye,» sa gymlærer-Pedersen.

«Kan ikke DU flytte til den andre klassen, Liz? I den andre klassen tisser ALLE i bassenget, ho-ho-ho!» ropte Tommy inn i øret på henne mens hun løftet ut bagen sin fra bagasjerommet på bussen.

Alle hørte det og lo.

Denne gangen ble hun så rasende på Tommy at hun snudde seg med sammenbitte tenner og smale øyne:

«Kan ikke du bare hoppe i sjøen og dø,» sa hun lavt, men så alvorlig at Tommys snørrhovne ansiktsuttrykk liksom falt sammen, og han sto og blunket noen sekunder.

«Dust!» sa han til slutt, og gikk bort til Benedicte.

****

Noen fikk enkeltrom, men bare de med ekle grunner. Fise-Jørgen og mensen-Pia var blant dem som fikk enkeltrom.

Og takk og pris! Liz fikk bo på samme rom som Silje! Det var ikke alltid de fikk lov til det, siden gymlærer-Pedersen stadig maste om hvor viktig det var å inkludere alle. Noe som innebar å blande tilfeldig.

Skrekken var å bli plassert på rom med ei fra den andre klassen som hun ikke kjente, og som luktet vondt.

Liz og Silje bar bagene sine nedover en lang korridor med mange rom.

«Vårt rom er jo ikke her,» sa Liz.

«Det er en til dør der.» Silje pekte på en stor grå ståldør helt nederst på høyre hånd i korridoren.

«Det kan da ikke være vårt rom, det står jo ikke noe nummer på den. Og vi fikk jo tildelt rom 33,» sa Liz og sjekket igjen nummeret som sto på nøkkelen.

Silje åpnet den tunge ståldøra og tittet inn.

«Det er enda en liten gang her, men bare én dør,» sa hun og gikk nølende inn gjennom den tunge ståldøra. Liz fulgte etter. Det var knapt lys der inne. Kun én taklampe, som blinket og lagde en durende lyd. Idet hun slapp taket i døra, smalt den hardt igjen bak henne.

«Å, nei, vi har fått rom her inne! Det eneste rommet som ikke er pusset opp!»

Rommet de hadde fått tildelt lå innenfor korridoren hvor de andre bodde. Ståldøra åpnet mot en bitte liten gang med bare ett rom: Rom 33. En stor grå luke sto på gløtt i veggen ved siden av døra. Liz tittet inn og så en mørk sjakt.

Dette var typisk nok den eneste lille avkroken som ingen hadde giddet å pusse opp. Alle de andre i klassen fikk bo vegg i vegg i korridoren hvor alt var lyst og fint, med hvite vegger og tregulv. Her var det grått lineoleumsgulv og gusjegrønne vegger. Stedet hadde tidligere vært militærleir for marinesoldater, og det syntes.

Liz låste opp døra til rommet. Det var heller ikke pusset opp. Det så ikke engang ut til å være vasket.

Før hun rakk å gå over dørstokken, ble hun dyttet til side av Silje.

«Fus til å velge seng,» ropte hun og spurtet bort til senga med vindu foran fotenden.

«Ja, ja, samme for meg,» sa Liz og plasserte bagen sin på den venstre senga. Rommet var ganske mørkt, gardinene var trukket for. Hun gikk bort og dro dem til side, slapp inn sollyset som avslørte støvete luft.

I det samme kom det en klagende lyd fra Silje.

«Å, neeeiii … Det er jo ingen madrass i senga mi!»

Kapittel 2

Etter kveldsmaten samlet alle seg i undervisningsrommet nede i første etasje. Det var skuffende likt et hvilket som helst klasserom.

De to lærerne som var med på turen sto foran en tavle. Gymlærer-Pedersen og ei dame iført lilla, flagrende gevanter. Med sukkersøt stemme presenterte hun seg som Vesla, kontaktlæreren til den andre klassen. Hun hadde det tykkeste laget med sminke Liz noensinne hadde sett. Hun så nesten ut som en porselensdukke. Ansiktet var omgitt av en askeblond, stiv og veldig skinnende bobsveis. Under hårtuppene dinglet et par svære øredobber.

Ved siden av Vesla sto en glisende, bleik, småfeit fyr med oransje hår – en voksen utgave av sånne frekke, oransje barn som ofte heter Roger eller Rainer. Han her ble presentert som Gregers: Leirleder og eksperten som skulle lære dem å seile.

«Nåååå? Har alle husket å ta med godt humør?» Vesla smilte mildt med et barnevennlig ansiktsuttrykk. Så pekte hun på en stor tavle med sikkert 30 regler for leiroppholdet, gikk igjennom alle sammen, før hun befalte alle tidlig i seng første kvelden.

«Det er grytidlig opp i morgen! For da …» Hun tok en kunstpause og anla et lurt ansiktsuttrykk. Kikket rundt på alle for å sjekke at hun hadde oppmerksomheten deres, før hun trakk pusten. «DA skal vi ut på båttur!» ropte hun så høyt at alle skvatt. «Det blir supergøy!!»

Alle himlet med øynene

Gymlærer-Pedersen hadde forsøkt å si noe en lang stund, og kom først til orde nå.

«Dette stedet har vært brukt som leirskole i snart førti år. Det har blitt en tradisjon som går generasjoner tilbake. Selv er jeg litt for gammel, men unge Vesla her besøkte leiren da hun selv var 13 år,» smilte han og så snilt på Vesla, som bare sendte ham et overlegent blikk tilbake.

Litt forlegen over responsen fortsatte han med å gi instrukser.

«Alle møtes her i morgen klokka halv ni, så deler vi inn i lag. De to klassene skal blandes sammen. Noen fra hver!»

«Dette er jo like kjedelig som på skolen!» Tommy satt på bakerste rad og vippet karslig på stolen.

«Vi trenger fem team leaders!» avbrøt lærer Vesla, «Hvem vil være team leaderrrrs?» Uttalen var overdrevent amerikansk-engelsk.

Kun Kjell–Arne rakte opp hånda.

«Der har vi én. DU så ut som om du hadde lyst, ja! Og pliktoppfyllende Jensemann må selvsagt være team leader,» annonserte hun og begynte å plukke ut enda flere «frivillige». «Nå trenger vi bare én til!»

Liz prøvde å gjøre seg usynlig, bare stirret ned. Så slo Vesla en pekestokk i pulten hennes.

«Hva heter du?»

«Eh … Liz …» nølte hun.

«Da blir Kjell-Arne, Herman, Jensemann, Anne og Liz team leaders! Dere møter opp en time før de andre i morgen, så avklarer vi oppgavene.»

«For noe dritt,» hvisket Liz til Silje.

I det samme satte Tommy i gang. «Liz er en tiss! Liz er en tiss!» skrålte han med hendene formet som en ropert foran munnen. Han vippet frem og tilbake på stolen og gliste mot henne med de små griseøynene under det gule håret.

Liz kjente en brennende vrede. Hun hadde lyst til å gi ham skamjuling!

«Skal virkelig DU være lagleder – det er det dummeste jeg har hørt!» sa Benedicte.

«Det dummeste jeg har hørt,» koret Tommy og så fra Benedicte til Ruth for bekreftelse. Anne satt ved siden av dem og lo. Hun var egentlig rivalen til Benedicte, med sin freidige framtreden. Noen ganger var de venner, andre ganger uvenner. Nå var de tydeligvis venner igjen.

Liz snudde seg mot Silje for støtte, men Silje var opptatt med å rekke opp hånda og vifte mot gymlærer–Pedersen.

«Jeg kan ikke legge meg uten noen madrass på senga mi, jo!»

«Er dette noe du bare dikter opp så du skal slippe å sove på det gamle rommet?» spurte Pedersen. Han hadde allerede måttet høre på klager over at rommet var stygt.

«Næ-hæi! Jeg har faktisk ingen madrass!»

«Ja, men da finner Gudrun en madrass til deg, det er hun som er husmor her og har vært det i alle år,» sa Pedersen. «Hun klarer nok å finne en madrass til deg!»

Mens de ryddet sammen skrivesakene sine, stakk Benedicte hodet mellom dem og hvisket til Silje, og passet på å hviske høyt nok til at Liz kunne høre henne.

«Hvorfor vil du bo på rom med Liz, egentlig, Silje? Hun burde få råtne der inne på det støvete rommet. Hun og de andre pissemaurene.»

Silje bare lo litt nervøst.

Liz sendte et mørkt blikk mot Silje, men hun merket ingenting.

****

Liz og Silje gikk opp på rommet. Det kunne bli ganske koselig der, det begynte å hjelpe da hun fikk redd opp med lyserosa laken og blomstrete dynetrekk i gult og rødt. Hun tok ut tannbørsten og satte den på kommoden ved utgangsdøra. Ved siden av den var det en servant med speil over, så de kunne i det minste pusse tennene på rommet.

Silje satt og så snurt ut på en trestol ved vinduet.

«Det er urettferdig at du har madrass og ikke jeg.»

«Det var du som valgte senga sjøl.»

«Likevel …»

Liz var i ferd med å ta på seg pysjamas idet ei sur eldre dame smelte opp døra, dundret inn i rommet og begynte å vifte med hendene.

Dette måtte være Gudrun.

«Inn her, hva somler du etter?» kommanderte hun, idet en svær madrass kom til syne og kræsjet i dørkarmen. Under madrassen sjanglet en ung gutt i blå kjeledress. Rød i ansiktet forsøkte han å få inn den tunge madrassen i rommet.

«Din klossmajor!» knurret Gudrun. Hun gikk kledd i en uformelig blå kjole og hvitt, skittent kjøkkenforkle. Under bølgepermanenten på hodet var et ansikt så olmt som på en bulldog. Hun måtte ha vært mye sur i sitt liv, tenkte Liz, for rynkene i pannen var dype og munnviken hang nedover.

«Du får ta den gamle madrassen her, vi har ingen andre,» sa Gudrun

«Hvorfor får jeg en gammel madrass?»

«Hør her, den er mer enn god nok! Den har ikke vært brukt på sikkert tretti år. Vi fant den nede i sjakten for en ukes tid siden. Noen rampunger må ha gjemt den der inne for mange, mange år siden. Men det var i utgangspunktet denne madrassen som tilhørte denne senga, på dette rommet. Etter at den forsvant har vi ikke brukt dette rommet engang, så du får være takknemlig for at du i det hele tatt får et rom, så mange elever som kom på leir i år.»

Hun ristet på hodet, tørket seg over pannen med den hvite vaskefilla hun gikk og bar på.

«Her har vi kjøpt masse nye madrasser, så har denne flotte madrassen ligget gjemt der inne hele tiden!» Hun gjorde et kast med hodet i retning den svette, rødsprengte vaktmesterlærlingen.

«Og hva skjer så når unge Olsen her blir utplassert som vaktmesterlærling hos oss? Jodda! Han må selvfølgelig snoke i absolutt alt. Åpner en av lukene. Så ligger madrassen der inne, like god som ny! Jaja, nå kom det jo noe godt ut av snokingen da, men maken til nysgjerrigper!»

Silje studerte den kraftige madrassen med skjelvende verandaleppe.

«Jeg vil ikke ha en gammel madrass. Vi har allerede fått gammelt rom, jo! Dessuten lukter den rart!»

Liz kjente et stikk av irritasjon over at Silje var så bortskjemt. Men det skulle hun ha – madrassen luktet rart.

Gudrun sendte henne et drepende blikk.

«Hørte du ikke hva jeg sa? De gamle madrassene er av mye bedre kvalitet enn de nymotens skumgummigreiene vi må sove på nå! Det er de andre som bør klage. Og lukten? Hadde DU luktet godt om du hadde ligget innestengt i en tunnel i over tretti år?»

«Jeg har aldri sett maken til … til tung madrass,» peste vaktmesterlærlingen, som strevde i blinde bak madrassen.

Gudrun sukket utålmodig mens han slet med å sikte på sengebunnen. Med et brak slapp han den omsider fra seg.

«Dere unge jyplinger har aldri tatt et eneste krafttak i deres liv, du har bare godt av tunge løft!» sa hun idet «unge Olsen» fortet seg ut av døra.

«Men hvorfor fikk ikke vi et av rommene i den fine gangen – der hvor de andre fikk rom?»

«Det var da fælt til klaging! Dere må bo her fordi et av de andre rommene blir pusset opp. Vær glad du ikke måtte sove i telt!» Gudrun lente seg nærmere dem. «Synes dere rommet er skummelt?»

«Jaaaa …» svarte Silje.

«Dere har baaaare godt av å være litt redde! Dette rommet har litt av en historie, skal jeg si dere.» Så gliste hun til Silje. «Madrassen har vanntett laken, i tilfelle du tisser på deg.»

****

Liz fikk ikke sove. Det var plutselig blitt så kaldt i rommet. Det var helt stille, det eneste hun hørte var susing innenfra, som om vinden blåste rundt omkring i bygget.

«Så guffent,» tenkte hun og ønsket at Silje var våken hun også. Hun likte ikke å ligge våken alene på et fremmed sted. Og rommet var virkelig skummelt. Gardinene var trukket for, men en liten stripe månelys skinte inn gjennom gardinsprekken.

Det kom noen dumpe lyder fra den andre senga, og Liz håpet det var Silje som våknet. Men Silje lå helt stille.

Typisk at hun sovner tvert etter å ha klaget ørene mine fulle over hvor skummelt rom dette er, og så må jeg ligge våken og være redd, tenkte Liz.

Silje sovnet alltid straks hun la hodet på puten, og spratt livlig opp grytidlig hver morgen og bråkte mens Liz ville sove. Om kvelden fikk Liz aldri sove, men når klokken ringte, skulle hun gjerne bare sovet hele dagen.

Nå måtte hun tisse også. Da måtte hun gå ut i den mørke gangen. Hun prøvde å holde seg, håpet på å sovne før tissetrangen ble for sterk. Men hun ble bare liggende og høre på den hule susingen. Til slutt svingte hun beina ut av senga og ned på det kalde, grå linoleumsgulvet. Prøvde å trampe litt ekstra i gulvet, og hostet falskt i håp om at Silje kanskje ville våkne.

Rommet var nesten blått. Månelyset var så sterkt at det lyste opp rommet gjennom gardinene. Gjorde det enda nifsere enn om det hadde vært helt mørkt.

Hun sto en stund i dørsprekken og tittet ut i den lille gangen utenfor rommet. Hun måtte gjennom den for å komme til korridoren hvor de andre hadde rom. Taklampa i den lille gangen durte og blinket. Hun turte ikke å se seg til siden, bare trakk pusten, løp til den store, tunge ståldøra og rev den opp. Der var hun inne i den lyse, varme korridoren til de andre.

Lysene var slukket, men et lite vindu i enden av korridoren lot månen lyse opp gangen. Også her ute hørte hun den merkelige susingen. Den var overalt! Som om det blåste i noen store rør rundt omkring i veggene.

Idet hun gikk ut fra badet igjen, så hun at noen andre også var oppe. Det sto en gutt midt i korridoren.

«Hei, må du også på do?» spurte Liz, og så i det samme at det var ei jente med veldig guttete sveis.

«Guffen korridor, det er godt å se at flere er våkne.»

Jenta svarte ikke, bare snudde seg og forsvant rundt hjørnet uten en eneste lyd.

Liz tenkte at hun måtte være sjenert.

Inne på rommet igjen krøp hun under dyna og duppet av, men halvveis inne i drømmeland hørte hun en slags hvisking.

«Silje?» hvisket hun tilbake. «Er det du som hvisker?»

Silje svarte ikke. Det ble helt stille igjen. Var det bare noe hun hadde drømt? Eller kanskje Silje snakket i søvne. Men da Liz snudde seg, lå Silje på ryggen med hodet vendt inn mot veggen.

At jeg ikke kan få meg en venninne som liker å være våken om natten, tenkte Liz.