Les mer om bøkene i GRUSOM–serien på grusom.no

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-42951-83-0

Copyright © Egmont Kids Media Nordic AS 2014.

Forsideillustrasjon og coverdesign: Sam Klein

Design innhold: Kathrine S. Bækkevold

Redaktør: Heidi Sævareid

Redaksjonssjef: Kjetil Johnsen

Utgitt av Egmont Publishing,

postboks 4684 Nydalen, 0405 Oslo.

DE UDØDE

Av Kari Woxholt Sverdrup

Kapittel 1

Midt i det nye rommet mitt sto et lite tårn av pappesker. Madrassen var stilt opp mot veggen, og skrivebordstolen så ut som om den hadde trillet inn gjennom døren helt av seg selv. Jeg ga den et puff og ble stående og se meg rundt. Jeg hadde bare vært i «det nye» huset vårt en eneste gang før. Det var før vi kjøpte det, og jeg var absolutt ikke sikker på om jeg likte det.

Rommet mitt var greit nok. Blå vegger, noen klistremerker for fotballklubben her i byen satt fremdeles på den ene skapdøren. Det hadde nok bodd en gutt her før. For ganske lenge siden, for huset hadde visst stått tomt en god stund. Det luktet sånn her inne også. Litt innestengt. Jeg snodde meg mellom pappesketårnet og skrivebordstolen og åpnet vinduet.

Jeg hadde ikke villet flytte hit til Vågen, det var altfor langt hjem til byen vår og alle kameratene mine. Men utsikten var iallfall fin, det måtte jeg innrømme. Rett ut mot fjorden og fjellene på den andre siden. Når det var sånn at vi måtte flytte på grunn av jobben til mamma, kunne vi kanskje ha havnet et verre sted. Jeg hadde lovet å gi det en sjanse. Én eneste. Gjøre det beste ut av det. Og mamma mente at jeg sikkert kom til å finne nye venner. Fotball spilte de her også. Jeg kikket bort på skapdøren og sukket. Men feil lag. Ikke mitt lag …

Inne på rommet ved siden av romsterte Alva. Noe skrapte mot gulvet, noe annet ramlet og dunket mot veggen.

- Hva driver du på med? ropte jeg.

- Flytter skrivebordet. Kom og hjelp meg, svarte Alva.

Jeg dro igjen vinduet. Høstluften var ganske kald her. Kaldere enn hjemme, som altså ikke var hjemme lenger. Gikk inn til Alva. Ga skrivebordet hennes et siste dytt så det sto helt inn mot veggen.

- Det må ha bodd ei jente i dette rommet før, sa Alva. – Se her!

Hun åpnet døren til klesskapet, på innsiden var det skrevet med tynn, svart tusjskrift:

Elena.

- Fint navn, sa jeg. – Men jeg tror jeg hadde gjettet at dette var et jenterom, uansett. Selv om det er hvite vegger, det er liksom sånn jentestemning her inne.

Alva strøk over veggen. – Og fin tapet. Ser du? Det er rosemønster, men mønsteret er også hvitt. Det synes nesten ikke. Jeg liker dette rommet. Bedre enn det jeg hadde hjemme. Liker du ditt?

Jeg trakk på skuldrene. – Greit nok. Det har nok bodd en gutt her før også. Men jeg tror jeg tar vekk klistremerkene.

- Hvilke merker? spurte Alva.

- Logoen til fotballklubben her i byen, sa jeg.

- Dem la jeg ikke merke til den gangen da vi var her og så på huset, sa Alva. Hun gikk foran meg inn på mitt rom. – Hvor?

- Der. Jeg pekte på skapdøren. Og tenkte på at jeg hadde heller ikke lagt merke til dem før i går da jeg bar inn de første flyttekassene.

Alva nikket. – Tror du han som har bodd her også har skrevet navnet sitt?

Hun ventet ikke på at jeg skulle svare, åpnet bare døren og ristet på hodet.

– Nei. Helt tom, eller blank, eller hva det heter. Hun lukket den igjen, og så mot vinduet, så smilte hun plutselig. – Men han har satt igjen en hilsen til deg, likevel. Se!

Hun pekte mot vinduet. Jeg snudde meg og så.

Det stemte. Noen hadde stått her og trykket hendene mot ruten, mange ganger, for hele den nederste halvdelen av vindusruten var full av dem. Merkene etter hender. Rart at jeg ikke hadde sett det selv da jeg åpnet vinduet, men det var flere skyer og mørkere ute nå, det var kanskje derfor det syntes bedre. Nå var iallfall håndavtrykkene veldig tydelige. Alva gikk nærmere. – Jeg tror det er to stykker som har gjort det. Noen av avtrykkene er mindre enn de andre.

- Hvilke? Jeg skrittet over en pappeske og kom meg frem til vinduet, jeg også.

- Det, og det og det … Alva pekte.

Hun hadde rett, søsteren min har ofte det, dessverre. Noen av håndavtrykkene var mindre enn de andre.

- Og det er både høyre- og venstrehender, sa jeg. – De største er omtrent så store som mine, tror jeg.

Jeg la hånden min mot et av avtrykkene og målte. Jo, det stemte. Avtrykket var nesten akkurat like stort som høyrehånden min.

Alva skulle til å legge sin hånd mot ett av de mindre avtrykkene på vinduet, da en skarp stemme sa: Nei!

Vi snudde oss begge to.

Mormor sto i døråpningen, hun sa: – Det betyr ulykke å måle hender, vet dere ikke det?

- Men det er jo ikke hender, sa jeg. – Det er bare avtrykk.

- Uansett, Adrian! sa mormor. – Man skal ikke måle hender.

Alva tok et par skritt bort fra vinduet. Jeg så på henne, hun trakk på skuldrene.

- Du burde pusse dem vekk, sa hun, og gikk inn på sitt eget rom igjen.

Jeg strøk hånden min fort mot buksebeinet, for liksom å få vekk sporene etter avtrykket.

Mormor var veldig overtroisk, og hvorfor skulle det bety ulykke å legge hånden sin over et gammelt avtrykk? Bare tull. Det var nok de to barna som bodde her før som hadde bestemt seg for å sette igjen en hilsen til de nye som flyttet inn. Ingen ting å bry seg om.

De to barna, Elena og gutten … Jeg visste jo ikke hva han het …

Kapittel 2

Vi spiste middag i stuen med flyttekasser som bord. Da vi nesten var ferdige, spurte jeg: – Vet dere hvem som bodde her før?

- Eieren het Erik Larsen, sa pappa. Mer vet jeg ikke. Han var ikke med på møtet da vi underskrev kjøpekontrakten. Eiendomsmegleren fortalte bare at huset hadde stått tomt en stund. Larsen flyttet for noen måneder siden. Om han hadde familie aner jeg ikke. De kan ha flyttet tidligere enn ham, kanskje, for det tok jo litt tid å få solgt huset.

Det er jo ikke så mange som flytter hit, hvis ikke det er på grunn av jobb, da, sånn som oss.

- Så dere vet ikke om han som eide huset før oss hadde barn? spurte Alva.

- Hvorfor spør du om det? sa mamma.

Alva fortalte om navnet på innsiden av skapdøren, og før jeg rakk å si noe, fortalte hun om håndavtrykkene på ruta også.

- Dem har jeg ikke lagt merke til, sa mamma. – Men det kan jo være noen som har vært her og sett på huset, og så har barna laget de merkene på ruten. Jeg tviler på at de har stått der i månedsvis?

Ingen sa noe, men da vi var ferdige med å spise, fant mormor vinduspuss og en klut og gikk inn på rommet mitt og vasket bort avtrykkene. Jeg tror ikke hun likte at de var der. Vindusruten skinte fint og blankt, og jeg pakket ut sakene mine og fikk dem på plass. Dette nye rommet begynte å ligne på det jeg hadde flyttet fra.

Da jeg hadde lagt meg den kvelden, kom mamma inn for å si godnatt.

- Så flott du har fått det! sa hun. – Du har virkelig stått på i dag. Men … Det lukter litt rart her, gjør det ikke?

- Jo, sa jeg. – Innestengt, eller noe …

Mamma snuste, sniffet ut i luften, omtrent som en hund.

- Det lukter jord, sa hun. – Våt jord. Jeg tror jeg setter vinduet litt på gløtt. Er det ok?

- Jada, sa jeg, og trakk dynen godt rundt meg. – Natta.

- Godnatt, sa mamma og gikk ut, hun lukket døren etter seg.

Jeg var skikkelig trett, orket nesten ikke holde øynene åpne. Tror jeg sovnet nesten med en gang mamma hadde lukket døren.

Dagen etter ble vi ferdige med den verste utpakkingen, og mormor skulle reise med ettermiddagsflyet.

- Pass godt på deg selv, hvisket hun til meg da hun klemte meg.

Hun hørtes så veldig alvorlig ut, jeg måtte se ordentlig nøye på ansiktet hennes. – Er det noe spesielt? sa jeg så lavt at de andre ikke kunne høre det.

- Neida, sa mormor fort. Hun slapp meg og ga Alva en klem også.

Vi vinket mens bilen kjørte nedover bakken. Mormor snudde seg og vinket til oss. Over oss kom et fly inn for landing. Kanskje det flyet mormor skulle ta tilbake til Oslo. Og derfra skulle hun kjøre sin egen bil hjem til «vår» by. Den byen hvor vi hadde bodd, der hvor hun fremdeles bodde. Jeg sukket. Alva snudde seg og gikk inn. Jeg trakk luft dypt ned i lungene. Heldigvis at vi hadde flyttet inn i høstferien. Det var ennå en hel uke til vi skulle begynne på ny skole. I morgen skulle jeg gå ned til sentrum. Sjekke ut stedet, kanskje jeg traff noen også. Noen jeg kunne bli kjent med. Nye venner.

Jeg gikk inn på rommet mitt. Trakk pusten dypt igjen. Det luktet ikke innestengt her nå, ikke våt jord heller. Bare vanlig, som mitt rom. Jeg satte på musikk. Slo på pc-en. Kanskje noen av vennene mine «hjemme» var på chat-en?

Det var ikke før jeg smelte igjen lokket på pc-en og kikket mot vinduet at jeg så dem: håndavtrykkene.

Det var ikke så mange av dem denne gangen. Bare fem, seks … Noen store, noen litt mindre.

Jeg reiste meg og gikk bort til vinduet. Ruten hadde vært helt ren tidligere i dag. Var det Alva som hadde gjort det? For å erte meg? Skremme meg? Men hun hadde ikke hender i forskjellig størrelse … Kanskje mamma hadde vært borti ruten, hun hadde vel lukket vinduet, eller noe sånt. Og så hadde Alva satt noen avtrykk der, bare for tull.

Sånn måtte det være. Uansett, jeg likte ikke å ha dem der. Jeg gikk ut på kjøkkenet, fant flasken med vindusvask og kjøkkenrullen. Gikk tilbake og sprayet over hele ruten. Pusset nøye. Til slutt skinte glasset sånn at det sikkert kunne vært med i en tv-reklame.

Nå visste jeg iallfall at det ikke fantes et eneste spor etter hender der. Og hvis det var Alva som køddet med meg, da skulle jeg nok ferske henne. Jeg kastet tørkepapiret i papirkurven og gikk ut på kjøkkenet med sprayflasken. Bestemte meg for å gå på jakt etter noe godt i skapet. Det hadde jeg fortjent.

Kapittel 3

Noen ganger er det slitsomt å ha en tvillingsøster. Jeg slipper ikke unna på skolen engang. Alva vet alt som skjer, for vi har alltid gått i samme klasse. Det jeg ikke forteller henne, det finner hun ut likevel. Men av og til er det ok. Som nå. For når man har en tvillingsøster, er det helt greit å gå sammen til sentrum, sjekke ut kjøpesenteret og de andre butikkene, svinge bortom fotballbanen og idrettshallen. Gå forbi skolen hvor vi skal begynne i hver vår klasse om noen dager. Se om det er noen andre ute. Noen som er like gamle som oss.

Vi fant dem utenfor kiosken i den ene enden av hovedgaten. Eller gate … Mer en lang vei … Hovedvei.

To jenter, én gutt. Alle sammen hadde sykkel, og alle sammen sto med hver sin is.

De kikket veldig på oss. Stirret, og sa noe til hverandre, så lavt at det ikke gikk an å høre hva de sa.

Alva og jeg så fort på hverandre. Vi tenkte begge det samme, og av og til trenger vi ikke bruke ord, vi tenker helt likt.

Vi gikk rett over gaten og bort til dem. – Hei, sa vi i kor.

De sa hei, de også. Litt lavt, litt sakte, men vi kom da litt i gang med snakkingen, og én av jentene sa at hun het Synne.

- Er det dere som nettopp har flyttet hit? spurte hun.

- Ja, moren vår har fått jobb på sykehuset, sa jeg. – Og pappa jobber i Nordsjøen, så han har egentlig kommet mye nærmere jobben sin.

Jeg kikket litt på gutten, han var nok omtrent så gammel som meg. Og endelig åpnet han munnen: – Jeg heter Steffen, sa han. – Er det sant at dere har kjøpt Bakketoppen?

- Ja, svarte jeg. Jeg syntes navnet på huset var rart da jeg hørte det første gang, og jeg syntes fortsatt det hørtes merkelig ut, men det passet jo godt, huset vårt lå på en bakketopp.

Steffen lot hånden gli over sykkelbjellen, den ga fra seg et lite pling.

- Ooookeeii, sa han bare. Og fant tydeligvis ikke på noe å si.

Det ble litt stille. Altfor stille. – Umm, sa jeg. – Og for å si noe ordentlig, sa jeg: – Hvordan er det med fotballaget her i bygda?

Steffen lyste opp. – Spiller du?

Jeg nikket.

Han satte i gang, la ut. Om laget og spillere og kamper de hadde vunnet. Og kamper de hadde tapt. Mest tapt, tydeligvis.

- Du kan bli med på treningen neste tirsdag. Hvilken klasse skal du begynne i?

Og dermed fant vi ut at vi skulle gå i samme klasse. Jeg hadde virkelig truffet blink!

- Kult, sa jeg, og tenkte at det var flaks at vi hadde gått hit, og at det var akkurat Steffen vi hadde møtt. Alva sto og skravlet som bare det med jentene. Jeg kikket litt på dem, litt ekstra på den ene. For enda så mye Steffen og jeg hadde pratet, hadde jeg fått med meg at hun het Maria og gikk i parallellklassen til vår, eller det som kom til å bli vår klasse i neste uke.

De andre ville vise oss sentrum. Alva og jeg sa ikke noe om at vi allerede hadde sett det meste. Dessuten kunne det jo hende at det fantes noe vi ikke hadde fått med oss. Jentene gikk foran oss bortover fortauet, Steffen og jeg gikk rett bak dem, han trillet sykkelen sin. Jeg skjønte godt at de brukte sykkel her, hovedgaten var kjempelang. Jeg måtte sjekke om min egen sykkel var i orden etter flyttingen. Aldri om jeg gadd å gå frem og tilbake langs denne uendelig lange hovedgaten hver dag.

Vi gikk et stykke uten å si noe, og av en eller annen grunn kom jeg til å tenke på han som hadde bodd på rommet mitt før meg. Hadde han pleid å trille ned bakken hit til sentrum og møte de andre ved kiosken?

- Dere, sa jeg. – Vet dere noe om dem som bodde i huset før oss? Alva fant et navn som ei jente har skrevet på innsiden av skapdøren på rommet sitt, og på skapet mitt er det fullt av fotballklistremerker.

Steffen stanset brått, så plutselig at jeg nesten snublet over sykkelen hans. Jentene måtte ha hørt spørsmålet mitt, for de stanset også. Synne knep leppene sammen.

- Elena, sa Alva. – Det står skrevet Elena på skapdøren.

Maria kremtet: – Elena bodde i Bakketoppen. Hun gikk i klassen min, og broren hennes, Ivan, var ett år eldre? Hun sa det til Synne, som nikket og sa: – Ja, det stemmer. Han spilte fotball.

- Han var dritgod, sa Steffen.

- Og hva skjedde? spurte Alva. – Pappa sa at det bare bodde en mann i huset, og at det har stått tomt lenge. Skilte de seg, og så flyttet moren og Ivan og Elena fra ham?

- Kanskje, sa Steffen sakte. – Det var iallfall det han sa … Erik Larsen, faren deres.

- Hva mener du? Jeg kunne ikke la være å stirre på ham. Han så veldig alvorlig ut, og nesten litt … redd?

- De ble bare borte, sa Synne. – En morgen kom ikke Ivan og Elena på skolen, og moren deres kom ikke på jobb på sykehuset.

- Han, Larsen altså, sa visst at hun hadde tatt med seg Ivan og Elena og reist til Oslo, sa Maria. – Men bilen hennes sto parkert utenfor huset, og ingen har sett dem ta bussen, eller taxi til flyplassen.

- Dere mener …? sa jeg.

- De bare forsvant! sa Steffen. – Ingen vet hvor de dro, ingen vet om de dro.

Kapittel 4

Alva og jeg gikk oppover mot Bakketoppen. Ingen av oss sa noe. Det Steffen hadde sagt, surret og surret rundt i hodet mitt.

De bare forsvant …

Jeg visste navnet hans nå. Ivan … Det fikk ham på en måte til å bli tydeligere, nærmere. Ivan hadde bodd på mitt rom, før. Eller jeg bodde nå i hans rom …

Vi var kommet halvveis opp i bakken da Alva bråstanset.

- Det kan bare ikke stemme, sa hun. – Jeg tror ikke noe på at de bare ble borte.

Jeg stoppet, snudde meg og så på henne. Jeg skjønte hva hun mente. Hun hadde gått og tenkt på det samme som meg.

- To barn og en mor kan ikke bare forsvinne, sa Alva. – Noen ville ha meldt dem savnet. Faren, eller de på jobben til moren. Og tror du ikke skolen ville ha meldt fra hvis Ivan og Elena ikke kom?

- Og hvis de reiste, er det jo ikke sikkert at de ville kjørt bilen til moren, eller tatt bussen. Noen kan ha hentet dem, sa jeg.

- Kanskje hun ikke var norsk, moren deres, mener jeg, sa Alva. – Ivan og Elena, det høres som utenlandske navn. Kanskje de reiste hjem til det landet moren kom fra?

- Ja, sa jeg. Og jeg ville tro på det vi sa. Det var noe som Steffen ikke hadde sagt høyt, men jeg trodde jeg skjønte hva han mente: at faren hadde drept både barna sine og kona … Det ville jeg ikke tenke på engang. Det var for fælt. Og enda verre var det hvis han virkelig hadde gjort det, og ikke blitt tatt for det.

- Ja, sånn må det være, sa jeg til Alva. – Noen hentet dem, og så dro de til det landet hvor moren kom fra. Kanskje de flyttet til et sted hvor de har familie, besteforeldre og sånn.

– Vi kan jo spørre om mamma kan finne ut noe. Moren til Elena og Ivan jobbet jo på sykehuset. Det må jo være noen der som kjente henne. Alva hørtes nesten andpusten ut. Hun likte nok det hun hadde hørt like lite som jeg.

- Vi skal finne ut av dette, sa jeg og løftet hånda. Alva slo håndflaten sin mot min.

- Hei, er dere tilbake? ropte pappa inne fra stuen. Han reiste seg og kom ut til oss i gangen. – Ble dere kjent med noen?

- Jada, sa Alva. – Ei jente som jeg skal gå i klasse med, Synne. Og Maria som går i parallellklassen.

- Og Steffen, sa jeg, og bablet i vei om alt det Steffen hadde fortalt om fotballaget. Det hjalp litt, for da slapp jeg å tenke på det andre han hadde sagt, og ikke minst: det han ikke hadde sagt.

– Forresten, vi må sjekke syklene, sa jeg til slutt. – Vi trenger dem, det er kjempelangt å gå til alt, og alle de andre som bor her sykler.

Pappa nikket. – Vi kan gjøre det etter middag, sa han. – Jeg må ha en liten pause nå, men vi skal nok få dem opp og i stand før jeg drar på jobb.

Jeg svarte ikke på det, for det sank plutselig inn i meg at pappa kom til å dra og bli borte i to uker. Jeg var vant til at han dro for å jobbe, men akkurat nå skulle jeg ønske at han skulle vært hjemme en stund. Til vi rakk å bli vant til alt dette nye først. Men jeg sa ikke noe.

Alva gikk inn på sitt eget rom, jeg gikk inn på mitt. Nesten uten at jeg ville det, så jeg på vinduet. Det var glassklart og rent. Ikke et fingeravtrykk var å se. Jeg snudde meg og så mot skapdøren. Kanskje jeg skulle la de fotballmerkene stå? Siden jeg skulle begynne å trene med det laget neste uke. Jeg kunne heller sette opp noen merker fra mitt eget lag. Nei, det laget jeg hadde spilt på. Før. For det var jo slutt, ingen vits i å late som noe annet.

Jeg gikk bort til skrivebordet, åpnet den nest øverste skuffen, fant frem posen med fotballbilder og merker. Jeg hadde samlet siden jeg var fem år omtrent, posen var ganske full. Jeg rotet gjennom og fant tre merker. Min klubb, mitt lag … To små og et ganske stort. Gikk bort til skapdøren.

Ivan hadde klistret merkene omtrent midt på skapdøren, jeg festet mine helt øverst.

- Sånn, Ivan, sa jeg halvhøyt. – Nå er det litt min skapdør også. Du har din del, jeg har min. Ok?

I det samme kjentes det ut som om noen dyttet meg i ryggen. Jeg snublet fremover og slo nesten nesen rett i skapdøren.

Jeg snudde meg og skulle til å skjelle ut Alva. Men … hun sto ikke bak meg. Det var ingen i rommet, bare meg.

Flott! Så jeg hadde begynt å snuble i mine egne bein nå. Det kom til å gjøre seg bra på fotballbanen.