Les mer om bøkene i GRUSOM-serien på grusom.no

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-429-5184-7

Copyright © Egmont Kids Media Nordic AS 2014.

Forsideillustrasjon og coverdesign: Sam Klein

Design innhold: Kathrine S. Bækkevold

Redaktør: Heidi Sævareid

Redaksjonssjef: Kjetil Johnsen

Utgitt av Egmont Publishing,

postboks 4684 Nydalen, 0405 Oslo.

SLUKET

av Jan Tore Noreng

Kapittel 1

Kjøkkenet var fremmed og gammeldags. Runar lot blikket gli fra det store, hvite kjøleskapet, over det slitte tregulvet til vinduet over vasken. Det var der lyset kom fra. Det var kaldt inne selv om sola varmet utenfor. Huset hadde stått tomt i noen år. Kanskje det var derfor? Huden på armene nuppet seg. Runar gikk lenger inn og stilte seg sånn at sollyset nådde ham.

«Runar!» ropte moren et sted i huset. «Skal du ikke komme og velge deg et rom? Hanne har allerede funnet sitt!»

Faren brummet at han måtte være forsiktig og ikke røre noe.

Typisk faren å være så forsiktig. Hva kunne vel skje? Runar lot hånden gli langs den buede vannkrana. Helt ytterst hang det en dråpe. Han rørte på den med fingeren. Han burde egentlig gå og velge seg et rom, slik som storesøsteren. Men det hadde vel ingen hast, heller. Hanne hadde sikkert tatt det beste.

Dråpen falt ned i vasken med et bittelite plopp.

Det var noe rart med avløpet. Lyset rakk liksom ikke helt nedi, men det så ut som om det var tagger på innsiden. Runar kjente forsiktig etter med fingrene. Skarpe metalltenner.

Rett under vinduet var det en bryter. Da forsto han. Det var ei avfallskvern som man kunne hive matsøppel i. Så ble alt kvernet til bittesmå biter som forsvant ned i røret. Hvor ble det av? Det havnet sikkert i kloakken. Sammen med alt annet man skylte fra seg i et hus.

Runar var nødt til å prøve. Han flippet bryteren opp, men ingenting skjedde. Det var selvfølgelig ikke strøm i huset. Han prøvde likevel flere ganger.

«Pappa!» ropte Hanne. Det hørtes ut som hun sto oppe i andre etasje. Det var dit hun hadde løpt med de samme de kom. «Det er kaldt! Jeg fryser i hjel!»

«Jeg leter etter sikringsskapet», ropte faren tilbake. «Du får gå ut og vente hvis du synes det er kjølig inne.»

«Åååååh!» ropte Hanne.

Det var noe på bunnen av avfallskverna. Noe hvitt. Noe som glinset litt, som en våt stein. Runar stirret ned i det svarte hullet. Kanskje det var noe verdifullt? Han stakk armen ned i hullet. De skarpe taggene skrapet mot håndleddet hans. Runar forsøkte å ikke tenke på hva som ville ha skjedd om kverna plutselig slo seg på. Hånda ville ha blitt kjøttdeig. Men snart var han på bunnen og ville få tak i det rare som lå der nede.

Fingrene hans søkte. Ingenting. Hadde han feilberegnet hvor langt ned det var? Runar stilte seg på tå. Så dyttet han armen så langt ned i hullet han klarte. Plutselig kjente han et eller annet. Han forsøkte å ta det med fingrene. Det var glatt og vått. Men det kunne ikke være en stein. Det var mykt.

Da var det noe som strøk lett over fingrene.

Runar skvatt til. Han rykket armen til seg, men taggene skar seg inn i huden. Det gjorde vondt. Han måtte lirke forsiktig om han ville komme seg løs uten å skade seg. Men nå hang genseren fast.

Noe hadde rørt seg der nede. Så utrolig ekkelt. Runar håpet det ikke var ei rotte. Kanskje en kakerlakk?

Han prøvde å hjelpe til med den andre hånda. Genseren kom først løs, men så hang den seg fast igjen. Det var den som moren hadde strikket. Dumt hvis han ødela den.

Taklampa begynte å blinke. Det betød at faren hadde funnet sikringsskapet. Det spraket i bryteren på veggen over vasken. En lav, elektrisk brumming lød fra kverna.

Så begynte den å rotere sakte. Da kom heldigvis genseren løs og Runar skyndte seg å dra hånda til seg. I siste liten!

Kverna gikk litt raskere rundt. Det hvite lå der fremdeles. Han så hva det lignet på nå.

Det lignet et øye.

Farten ble større. Taggene snurret raskere og raskere rundt, samtidig som de arbeidet seg inn mot midten. Det hvite på bunnen fulgte med rundt. Spisse metalltenner tygget seg inn fra alle sider samtidig.

Men det kunne vel ikke være et øye?

Da blunket øyet én eneste gang, og så var det borte. Forskrekket skvatt Runar bakover. Han rygget rett inn i noen.

«Her er altså byssa», sa moren. «Og spisestua er rett over korridoren. Det passer jo bra!»

Hun gikk bort til vasken og flippet bryteren. Det høye hvinet fra motoren døde hen.

«Jaha», sa hun. «Avfallskvern. Og den fungerer!»

Et øye, tenkte Runar. Det var et øye i avløpet! Som blunket! Han hadde til og med kjent på det. Men det var jo umulig!

«Jeg fant hovedsikringa!» ropte faren ute fra korridoren.

Kapittel 2

«Nåh!» sa faren til Runar. Han strøk seg over de få hårstråene på hodet mens han kikket rundt i den største av stuene. «Litt pussing og maling så blir det vel greit. Det skal bli fint å få puslet med noe annet enn kontormaskiner.»

Han klappet Runar på skulderen. Til daglig reparerte han skrivere, skannere og kopimaskiner. Det var nok ikke verdens mest spennende jobb, pleide Runar å tenke, men det så ut til at faren trivdes med det.

«Så fint at vi har hele sommeren!»

Runar var fremdeles litt rystet over det han hadde sett, men han hadde kommet fram til at det måtte ha vært innbilning. Det kunne ikke ha vært et øye i kverna!

Moren hans kikket på ham mens hun stappet tobakk i pipa si.

«Du har vel ikke tenkt å røyke den greia inne?» sa faren. «Vis hensyn!»

Han pekte mot seks måneder gamle Heidi som lå og sov i bærestolen.

«Hæ, hæ», lo bare moren.

Hun pleide å le høyt og støyende. Det var flaut når andre hørte det, syntes Runar. Han forestilte seg at sjørøvere lo sånn. Sikkert fordi moren hadde vært til sjøs.

«Jammen, Halvor», sa hun og gliste. «Det er jo mitt hus!»

Faren til Runar fnøs.

«Nåh!» sa han. «Hadde det vært jeg som hadde vunnet to millioner i lotto, så hadde jeg brukt pengene mer fornuftig!»

«Å, ja? Som hva da?»

«Jeg hadde vel kjøpt aksjer!» sa faren. «Men seriøst, Susanne. Du skal vel ikke røyke inne?»

Moren sukket.

«Selvfølgelig ikke», sa hun. Hun satte seg ved bærestolen og strøk Heidi over det lille hodet. «Jeg sparte krapylet for piperøyk i ni måneder. Må vel bare fortsette med det!»

Heidi rørte på seg i søvne, som om hun protesterte mot å bli kalt «krapyl».

«Ut med deg!» gjentok faren.

Moren gikk mot utgangsdøra. Hun vinket Runar med seg.

«Ta bilde av meg foran det nye sommerhuset, Runar», sa hun. «Mens jeg lager fine, hvite røykskyer!»

«Må jeg?»

«Jepp, lille matros», smilte moren. «Det er en direkte ordre! Ta med deg mobilen.»

Runar gikk motvillig med moren. Han tok fram mobilen fra baklomma.

Ute var det fremdeles mye varmere enn inne. Det var midt på sommeren og ikke en sky på himmelen. Moren stilte seg på trappa og begynte å fyre pipa. I mellomtiden gikk Runar helt til porten, nesten helt ut på gata. Han ville ha med hele huset i bildet.

I likhet med faren var han litt sur fordi moren hadde kjøpt det. Det var så mye annet de kunne ha brukt pengene på. Svømmebasseng i kjelleren eller skateboardrampe i hagen. Eller kanskje de kunne kjøpt en litt kulere bil. Men i stedet ble det altså sommerhus. Nedslitt og gammelt, med hvit maling som hadde flasset av mange steder. Høyere enn det var bredt og med et slags tårn på høyresiden, ved siden av ei rød pipe. Skikkelig gammeldags stil.

Runar sjekket displayet. Han fikk med seg litt av trærne på hver side av huset. Moren ble ganske liten der hun sto på trappa, men det var viktig å få med seg bygningen.

«Ta bildet nå!»

Moren pattet på pipa og slapp ut noen dotter hvit røyk. De gikk i oppløsning i luften over henne, og Runar knipset to ganger.

«Jeg tror det ble bra», ropte han.

«Selvfølgelig», lo hun. «Du har jo verdens beste motiv!»

Moren tok seg en spasertur i den lille hagen. Hun kikket på trær og opp i luften, hele tiden med et tilfreds uttrykk i ansiket. Hun røykte intenst og så ut til å ha det ordentlig koselig.

Jeg har en rar mamma, tenkte Runar. Røyker pipe og ler som en sjørøver. Vinner penger og bruker dem på hus hun aldri har satt sin fot i. Typisk henne å bare ta en sjanse.

Han hadde hørt folk beskrive henne som «fargerik», og det var vel det hun var. Helt motsatt av faren hans, som bare var helt vanlig. Han fant aldri på noe sprell. At de to hadde funnet hverandre var et mirakel, men Runar var glad for at de hadde gjort det. Mange av kompisene hans hadde foreldre som var skilt, men moren og faren hans så ut til å fortsatt være glad i hverandre. Det likte han.

«Jajamensann!» sa moren fra bak noen busker. «Vi skal få det fint her i Sørvik!»

Runar snudde seg og så på utsikten.

Småbyen Sørvik. Familien hadde vært her noen somre tidligere, så han var ganske kjent. Det var populært for turister fordi det var en fin sandstrand ikke langt unna havna. Den var ikke særlig stor, men når været var som nå ble det alltid fullt av folk. Som regel bodde de på en campingplass i nærheten, og én gang hadde de bodd på et hotell i sentrum. Men her hadde han aldri vært tidligere. Før hadde han likt campingplassen godt, men da var han bare en liten unge. Nå var det ikke så kult å komme hit. Men i det minste bodde de ikke i telt!

Moren hadde sett bilde av huset på Internett og slått til med en gang. Det lå for seg selv øverst i Sørvikåsen, litt unna resten av bebyggelsen. En vei snirklet seg oppover bakkene og tok en sving rundt det øverste boligfeltet. Men for å komme helt fram måtte man følge en avstikker som førte enda lenger opp. Det var nok noen år siden det hadde bodd folk her.

Runar så takene på husene i boligfeltet lenger nede. Noen båter lå i havna og duvet, og en lett bris kom mot ham fra havet. Det var i alle fall god utsikt. Han holdt opp mobilen og tok et bilde av sentrum. Der var det ikke mye som skjedde.

Han var på vei inn igjen da et ovalt vindu i andre etasje fanget blikket hans. Det var rett over inngangspartiet. Det var noe med det fargede glasset. Mønsteret så ut til å danne bokstaver. Jo mer Runar kikket, dess sikrere ble han. Han var ingen ekspert på bokstaver, men han så at det var en snirklete H og en snirklete L. Hva kunne det bety?

Det var som om vinduet kikket tilbake på ham. Nesten som det han hadde trodd var et øye i avfallskverna.

Plutselig grøsset Runar selv om det var midt på sommeren.

Kapittel 3

«Hva er det du vil?» spurte Hanne uten å se opp.

Runar sto i døra til det rommet hun hadde valgt ut. På ryggen hadde han sekken med sakene sine. Det var fire soverom i andre etasje, og Hanne hadde tatt det største. Herfra hadde hun utsikt over hele Sørvik.

«Skulle bare se hvordan det så ut», sa han.

Hanne hadde nesten alltid hodetelefoner på seg, så det var vanskelig å vite når hun hørte det som ble sagt. Dette hørte hun. Hun himlet irritert med øynene.

«Dette rommet er opptatt! Adgang forbudt for småunger.»

Blikket hennes gled tilbake til mobiltelefonen. Hun satt sikkert og chattet med kjæresten hjemme. Det gjorde hun som regel alltid.

«Du er bare tre år eldre enn meg», sa Runar.

«Hallo?» Hanne pekte på seg selv. «Når man er seksten er man stort sett voksen.»

Runar trakk på skuldrene.

«Men du, derimot», sa hun og pekte på ham. «Du er bare et lite barn!»

«Kutt ut!» sa Runar, men Hanne bare fortsatte.

«Må lese store bokstaver som en liten førsteklassing …»

Hvorfor skulle storesøstre være så dumme? Hanne kunne være grei noen ganger, men som regel var hun bare irriterende. Når hun sa sånne ting som det med lesingen, ble Runar rasende.

«Kutt ut, sa jeg!»

Faren kom opp trappa med ei pappeske.

«Nåh», sa han. «Krangler dere?»

Verken Hanne eller Runar svarte. Runar gikk for å finne seg et rom. Aller helst burde det være så langt unna søsteren som mulig.

«De er stort sett like store», sa faren. «Ta hvilket du vil. Det på andre siden har kjempefin utsikt mot vest. Men det til høyre der har eget bad.»

Han pekte innover i huset. Runar så etter. Det var i alle fall langt nok unna Hanne.

«Hæ?» sa Hanne. «Finnes det soverom med eget bad?»

«Ja, det ene har det.»

«Jeg tar det!» skyndte Runar seg å si. Han løp mot døra.

«Jeg har ikke sjekket toalettene – om de virker og sånn», ropte faren etter ham. «Forsøk å skyll ned før du … gjør noe, Runar!»

Rommet var mindre enn Hannes, men det var greit. Hva skulle han egentlig med så mye plass? På den ene veggen var det et stort skap og en liten skrivepult. Det var to vinduer, men ikke noe særlig å se på. Men det var jo kult at han hadde sitt eget bad. Litt luksus, liksom.

Han åpnet sekken og tømte innholdet på sengen. Noen toalettsaker, et nettbrett, laderen til mobilen og to tynne hefter. Heftene hadde han fått med seg fra skolen for å lese i sommerferien. Han fikk ekstra undervisning på skolen og lærerne ville ha ham til å trene mer hjemme. Men det var så kjedelig! Det gikk greit når han konsentrerte seg, men fortellingene i heftene var så barnslige. Han gadd aldri lese mer enn et par setninger i slengen før han ble lei.

Runar åpnet døra inn til badet og kikket inn. Det var ganske lite, men det var bra at han slapp å gå ned hvis han måtte på do om natta. Toalettet hadde sete av mørkt tre, og over vasken hang det et rundt speil. Dusjkabinettet i hjørnet så ut som om det var ganske nytt.

«Det kommer noen», ropte Hanne. «En dressfyr!»

«Kommer han hit?» spurte faren.

«Ja, han har nettopp gått inn porten!»

«Nåh! Besøk allerede?»

Faren satte fra seg eska og gikk ned trappa for å møte den fremmede.

«Dressfyr?» ropte Runar til Hanne gjennom døra. «Hva mener du?»

Hanne svarte ikke.

Han forsøkte på ny: «Har du vært oppe i tredje etasje?»

«Gadd ikke», svarte hun. «Slutt å mase!»

Runar gikk ut av rommet, mot trappa. Den knirket da han gikk opp.

Det var et stort loftsrom. Taket skrådde på begge sider og kun et par små vinduer slapp inn lys. Rommet var nakent bortsett fra en stor peis midt på den ene veggen og en presenning slengt over et eller annet i hjørnet. Ei enslig lyspære hang fra taket.

Han gikk bort og løftet på presenningen. Under var flere store trekasser. Tre gamle fotografier i glass og ramme lå på toppen. Han måtte til vinduet nærmest peisen for å få lys nok til å se nærmere på dem. Alle var i svart-hvitt og så ut som om de var tatt for hundre år siden. Den gang man gikk til fotografen bare én gang i livet. Det var damer på bildene. Fine kjoler og oppsatt hår. Alle kikket inn i kamera, men ingen av dem smilte.

Kjedelig. Runar satte fotografiene på peishylla. Så gikk han tilbake til presenningen og dro den helt av. En støvsky sto rundt ham. Alle kassene var spikret igjen. Han ville trenge et brekkjern for å åpne dem.

Noe var kilt inn mellom kassene. Et rødt, avlangt skrin. Etter å ha lirket litt fikk Runar det løs. Han børstet av støvet og tok det med seg bort til vinduet. Det klirret i skrinet når han beveget på det. Interessant! Kanskje det var gamle gullmynter?

Det var litt vanskelig å finne ut hvordan man åpnet det. Runar bestemte seg for å ta med seg skrinet. Han snudde seg raskt for å løpe ned, men sprang rett i noe som sto i veien.

En skjeggete mann med sinte øyne og buskete øyenbryn stirret på ham.