SHIROG – JENTA JEG EN GANG VAR

Isabel Raad fortalt til Kjersti Kvam

Egmont Publishing

©2018 Egmont Publishing

Omslagsdesign: Vibeke Ruud

Omslagsfoto: Truls Qvale

Foto: Truls Qvale og privat

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788242963086 (ePub)

ISBN: 9788242962195 (trykk)

www.egmont.com

FORORD

I mange år har jeg tenkt mye på å skrive denne boken, likevel har det sittet langt inne å gjøre det. Jeg var redd for å grave i oppveksten min, spesielt siden jeg har fortrengt mye underveis. Jeg var også redd for hvordan jeg skulle bli sett på etter at mange av hemmelighetene mine var avslørt, redd for at folk skulle synes synd på meg.

Når jeg likevel bestemte meg for å hoppe i det, var det fordi jeg håper og tror at historien min kanskje kan hjelpe barn og unge som sliter. At den kan gi trøst og håp til andre som er i barnevernssystemet eller som har det dritt hjemme. Selv om alt kan virke overveldende vondt og håpløst, kan det gå bra! Til og med kjempebra! Det har jeg selv opplevd. Hvis boken kan inspirere ett annet menneske, er det mer enn verdt vond graving og feil inntrykk. Og som en bonus, er det lov å ønske seg at flere skal bli mindre skråsikre på hvordan andre mennesker er, uten å kjenne dem?

Noen viktige ting før du går i gang:

1.Fordi oppveksten min inneholder en del sterke scener, har jeg valgt å anonymisere de fleste som skrives om. Med unntak av familien (mamma, Shehed, Sidra og Rami), og eksen min Pierre, er alle personer anonymisert så godt det lar seg gjøre.

2.Det du skal lese nå, er min historie. Det er mine minner, opplevelser og tanker, og mange av dem er blitt erfart mens jeg var et lite barn. Derfor må du huske at min opplevelse og forståelse av hva som har skjedd, er preget av både alder og grunnlaget jeg har hatt for å tolke de ulike situasjonene. Mye av det jeg forteller om kan ha blitt oppfattet og opplevd på en annen måte av andre som har vært til stede. Men dette er min historie, slik jeg har opplevd den, enten jeg har vært fire – eller tjue år.

DEL 1 (0–8 ÅR)

Mamma flyktet fra Irak til Norge i 1994. Første etappe red hun på et muldyr, over grensen til Iran. På ryggen bar hun toåringen sin, min storesøster, i et bæresjal. Inni den struttende magen lå jeg, godt beskyttet i mors liv, og ante fred og ingen fare. Reisen må ha krevd mye mot, og når jeg tenker tilbake på det synes jeg at det var tøft gjort av henne. Men det unnskylder ikke alt som skjedde senere.

I Norge ventet mormor og mine tre onkler på oss i Stavanger. Det høres idyllisk ut når jeg forteller det sånn, og på en måte var det også mye fint. Randaberg var et veldig godt sted å vokse opp. Vi fikk en stor, fin leilighet, og hadde mormor boende i nabogata. Det var egentlig det beste miljøet, ever. Et stort nabolag med mange barn, og ofte var vi ute med vennegjengen vår fra morgen til kveld. Storesøsteren min, Shehed, og jeg var de eneste utlendingene, så vi var nok litt utenfor, men det betydde ikke så mye da. Vi lekte og løp rundt hele tiden, eller bare hang sammen med vennene våre og lot ting skje av seg selv. Åh, den stemningen som kom på kvelden! Når sola gikk ned, og vi var sultne, men dreit i det fordi vi ville fortsette å være ute sammen. Blodvarme inni kroppen, men med en hud som var så iskald at det gjorde vondt det første minuttet i det varme vannet i badekaret når vi hadde kommet inn. Det er en skikkelig koselig tid å tenke tilbake på.

Ute med vennene var jeg alltid trygg. Ute hadde jeg mye energi og skulle alltid teste ut ting. Hvor fort jeg kunne løpe hit og dit, og om jeg ville klare å snurre to ganger rundt i den øverste stangen i lekestativet. Mamma ble alltid irritert på meg fordi jeg ville være ute hele tiden, og ofte kom jeg ikke hjem som avtalt. Jeg hadde det så fint der ute, jeg følte meg fri.

Moren min, Ahlam, var en skjønnhet. Jeg syntes hun var ekstremt vakker. Hun hadde kjempelangt, svart hår, en slank kropp og et stort smil. Jeg husker det som at hun var blid nesten hele tiden, i hvert fall foran andre mennesker. Hun elsket kjoler med sterke farger, eller posete bukser og singlet. Og det var sånn med mamma at du kunne satt henne i stolen hos verdens beste makeup-artist, og likevel ville hun ha vært vakrere uten sminke. Jeg var så glad for at jeg lignet på henne.

Alt mamma gjorde ville jeg også gjøre. Hun brydde seg veldig om alle rundt seg, og prøvde å ta lappen og å integrere seg i det norske samfunnet. En liten periode jobbet hun i barnehage, og så litt i butikk, men det ble aldri noe sving på jobbingen, så hun var for det meste hjemme da vi var små. Jeg vet ikke hvorfor hun jobbet såpass lite, men på privaten var det i alle fall problematisk at hun hadde litt for mye «girl power».

Hun var veldig bestemt, og fant seg ikke i hva som helst, men så hadde hun også vært igjennom mer enn de fleste på sin alder. Som 21-åring ble hun tvunget til å gifte seg med en iraker som het Aram. Hun foraktet han, men hadde ikke noe valg. Det var forventet at hun skulle ha giftet seg før hun var 18, så hun var mildt sagt på overtid, og kunne ikke skjenke familien særlig mer skam. Hun har fortalt at faren hennes, altså min morfar, hadde vært så forbanna over skammen hun påførte ham og familien at da hun nektet å gifte seg med Aram, tok han kniven fatt, og løp etter henne mens han skrek trusler om hva han kom til å gjøre hvis hun ikke hørte på han og tok imot den utvalgte ektemannen. Så basically hadde hun valget: Gift deg eller bli drept av din egen far.

Hun giftet seg med farens utvalgte, og fire år etter ble hun gravid. Da Aram oppdaget at deres førstefødte var ei jente, ville han skilles. Han ville ikke engang holde Shehed i armene sine etter fødselen. Fikk du en sønn var det full fest og respekt, men en datter hadde ingen verdi. Han sluttet å bry seg om mamma, kastet henne ut av hjemmet deres, og etter noen dager hadde han funnet seg en ny dame. Det er helt sjukt å tenke på at det skjedde, bare fordi barnet var ei jente. Så der har du moren min som 25-åring: En fraskilt alenemor med en verdiløs jentebaby. Hvordan hun møtte faren min vet jeg ikke, og jeg orker heller ikke å grave i akkurat det. Dette kan du venne deg til først som sist: Jeg hater faren min. Derfor vet jeg heller ikke så mye om han.

Pappa var ikke med til Norge i 1994. Jeg vet ikke om de hadde et avstandsforhold på den tiden, men jeg husker at jeg oppfattet det som at mamma var alene, og at hun holdt på med andre menn i Norge. Vi ble aldri introdusert for noen reelle stefar-kandidater, men det var en fyr, som het Lavan. Han var så ekkel. Han var dødsirritert på Shehed og meg fordi han ville ha mamma for seg selv. I den perioden var mormor helt forferdet. Hun påstod så ofte og høylytt hun kunne at mamma ikke måtte glemme at hun var gift med min far.

Som sagt, den «girl power»-siden av mamma voldte henne mange problemer. Styrken og fritalenheten hennes passet ikke godt inn med kulturen fra Midtøsten, der damer ikke er verdt en dritt. Du skal ikke snakke, ha meninger eller si imot. Mamma ville ikke la andre bestemme over seg, og det fikk hun betale for. Hun ble alltid straffet, kom aldri unna med noe. Det sørget onklene mine for.

Så kanskje det var derfor jeg likte så godt å være ute med vennene mine. Det var et sted hvor det garantert ikke fantes blod, bank eller noe å være redd for.

•

I lekegjengen i Randaberg hadde jeg ei venninne som het Hanne. Vi snakker 6–7-årsalderen. Jeg husker så godt den gangen jeg forsto at det var noe galt i min familie. Det var første gangen jeg overnattet hos Hanne. Hennes foreldre var så snille, egentlig helt normale foreldre som passet på barna sine, snakket hyggelig sammen og hadde lørdagsgodt.

Hanne og jeg lekte sisten. Jeg ble som vanlig ganske gira, og et par ganger glemte jeg at vi var inne, ikke ute, og spenningen og begeistringen tok overhånd. Jeg hvinte av full hals.

«Ikke ta meg nå! Det er fritt i sofaen!»

Ikke før hadde jeg skreket dette, så kjente jeg panikken bre seg som et snirklete tre inni meg. Blodet forsvant fra ansiktet, og jeg må ha sett helt gal ut, for Hanne stoppet momentant opp og så forskrekket på meg. Jeg var helt stiv i kroppen, og stirret livredd på venninna mi, mens jeg ventet på at en voksen skulle rive oss ut av leken med et brak. I min verden ville en forbanna onkel for lengst grepet inn, dratt meg inn på rommet, for så å gå ut i stuen og gi mamma et kraftig slag i ansiktet fordi hun ikke klarte å passe på barnet sitt.

Vi stod der, helt stille, jeg i sofaen, hun på gulvet foran meg, helt til Hanne begynte å le. Jeg skjønte ingenting. Men jeg klarte ikke å holde meg, og med et nytt brøl lo jeg så høyt som jeg aldri hadde gjort inne før, i hele mitt liv.

Jeg skjønte det ikke. Hvorfor fikk vi ikke kjeft? Hvorfor slåss ikke foreldrene hennes? Hvorfor fikk vi leke og ha det gøy inne? Jeg trodde det var normalt å ha det sånn som det var hjemme hos mamma, Shehed og meg. Når du er liten, tror du jo at alle har det likt. Jeg visste i alle fall ikke bedre, før den gangen jeg overnattet hos Hanne.

Hjemme hos oss fikk vi liksom ikke lov til noen ting. Shehed og jeg skulle være stille, høre på de voksne og ikke protestere. Jeg lurer på hvor mye tid vi brukte på bare å se på de voksne, sitte pent i sofaen og vente. Det var vel egentlig ikke mamma som var så streng, men det var en del av kulturen vår, og så var det onklene mine. Når det gjelder dem, vet jeg ikke en gang hvor jeg skal begynne å fortelle. De var gale. Farlige. Og det var deres skyld at Shehed og jeg var så livredde når vi var hjemme.

Onklene, som også bodde i Stavanger-området, var tre i antallet. I tillegg hadde vi en onkel i Danmark, som besøkte oss hyppig, og flere i Iran og Irak, men de har jeg aldri møtt. Hva onklene mine drev med visste jeg ikke nøyaktig på den tiden, men det var i alle fall ikke dyrking av grønnsaker.

Jeg husker en kveld de kom på besøk da jeg var rundt fem år. Shehed har fortalt at dette skjedde ofte, men dette er den kvelden som har brent seg inn i minnet mitt. Søsteren min og jeg ville ikke legge oss, det ville vi for så vidt aldri, vi var redde når det nærmet seg sengetid. Vi ville at mamma skulle sovne sammen med oss, men hun måtte vente til onklene våre hadde gått.

Det var sent. Jeg lå i sofaen, med hodet i fanget til mamma. Shehed satt helt stille ved siden av, med mormor ved siden av seg. Det er så rart å tenke på det nå, men akkurat da hadde jeg en sånn koselig og trygg følelse. Å ligge i fanget til mamma, vite at Shehed også var der, og merke at onklene mine var i godt humør, var veldig stemningsfullt. Plutselig brøt mamma stemningen.

«Nei, ikke det der nå!»

Hun pekte på krukkene som ble satt på bordet. Jeg så sidelengs på store glasskrukker fylt med noe som så ut som fiskeboller. Det var i hvert fall noe hvitt som var pakket inn.

«Slutt og tull,» svarte den ene onkelen.

«Det er jo bare agurker og tomater. Se her, jenter. Her har du agurker og dette er tomater,» sa han, og pekte på de ulike krukkene som definitivt ikke inneholdt noe vi ofte hadde på brødskiva.

Ingen sa noe. Jeg undret meg over at de var så tette i nøtta at de trodde det var tomater og agurker. Men jeg var også såpass liten at jeg heller ikke forsto hva det virkelig var. Jeg skjønte at det var noe som ikke stemte, men jeg hadde lært meg å ikke stille spørsmål.

Mine tre kjære onkler ga Rogaland politidistrikt en del å jobbe med, for å si det sånn. Ja, jeg mener kjære, for jeg var glad i dem. Det er mye man ikke ser som barn, men det jeg forstår mer av nå, er jo hvor preget de var av kulturen og bakgrunnen sin. Mamma hadde opprinnelig 13 søsken, hvorav en døde som baby og en døde i en brann som ung voksen. Mange av brødrene hennes hadde høy utdannelse, blant annet han som bosatte seg i Danmark. Han jobbet for den amerikanske ambassaden i Iran, og da Gulfkrigen brøt ut ble han faktisk skutt. Altså, skutt! Rett under hjertet. Så det var nære på. Her har jeg dessverre ingen detaljer, det er jo en spennende historie jeg gjerne skulle visst mer om, men han overlevde i hvert fall, og fikk dermed komme som politisk flyktning til Danmark. En annen onkel, som flyttet med oss til Stavanger, var soldat under Gulfkrigen. Han var vitne til at flere kamerater ble slaktet rett ned, og det ødela han. Fullstendig. Han ble skikkelig syk, psykisk, og det var han jeg fryktet mest da jeg var liten. Han var så ustabil, og jeg visste aldri hva han kunne finne på å gjøre med mamma. Alt brødrene til mamma hadde vært utsatt for før de flyttet til Norge, har liksom aldri vært samtaleemne rundt middagsbordet, så det jeg vet er ting jeg har snappet opp gjennom å lytte til de voksne – og så har jeg innimellom fått litt sladder fra Shehed.

Uansett – tilbake til tidlig 90-tall: På den tiden hadde mormor, som altså var mammaen til disse grenseløse onklene mine, allerede mistet sin egen bror i Iran–Irak–krigen på 80-tallet. Nå hadde hun vært nær å miste to sønner, og var livredd for å gå på flere tap. Med denne motivasjonen i kroppen, tok hun seg til Iran, og fikk etter hvert politisk asyl i Norge. Til sammen hentet hun fire av barna sine til Stavanger: mamma og tre av brødrene hennes.

På byggefeltet i Randaberg bodde mormor, han ene onkelen og mamma, Shehed og jeg. Fra vårt hus tok det to minutter å gå til mormor, og fire til onkel. De to andre bodde inne i sentrum, men det føltes som om de alltid var hjemme hos oss likevel. Det var et evig slektsstevne, bare ikke like hyggelig alltid. For mange kan sikkert høylytt krangling høre hjemme på et ekte familietreff, men jeg regner med at det hører til sjeldenhetene for de fleste at kvelden med slekta ender med at moren din ligger på gulvet og spytter blod.

Det var faen meg som en jævla tv-serie.

Jeg vet ikke hvordan jeg skal klare å beskrive den stemningen som var hjemme hos oss. Jeg tror kanskje ikke det er mulig. En ting er at jeg var et lite barn, så hvordan tolket jeg egentlig det som skjedde? En annen er at på tross av alt, så var det mye kjærlighet i familien vår også. Vi hadde noen grom-kvelder hos mormor, husker jeg, med et heidundrande arabisk festmåltid, hvor alle satt på gulvet og spiste mens vi overdøvet hverandres stemmer og latter. Midt i middagen hendte det at mormor ringte til familien i Irak og fikk siste sladder fra Midtøsten, og det syntes jeg var ulidelig spennende. Å få innsikt i hvordan kusinene mine hadde det, hvor mye kjeft de fikk og hvor tragisk misfornøyd tanta mi var med innsatsen deres på generell basis, var en trøst. Det hjalp å sammenligne, i alle fall noen ganger.

Men poenget er at den dirrende atmosfæren som hersket hjemme, alltid var fylt av motsetninger, av frykt og trøst, av sinne og kjærlighet.

Den største konflikten mellom mamma og brødrene hennes, i tillegg til kulturelle uenigheter og bare evig søskenagg, var at de blandet mamma inn i greiene sine. De agurkene og tomatene jeg fortalte om, vet du. Mammas uskyldige ytre var deres (ufrivillige) skalkeskjul.

Selv så de irakiske brødrene ganske suspekte ut med sine mørke krøller, smale øyne, skitne hender og ufikse stil. Vi snakker generelt mye gull.

Han yngste var faktisk veldig kjekk, såpass at noen av storesøstrene til vennene mine prøvde seg på han, men alt i alt ble nok de iranske innflytterne altfor mystiske som typer. Ikke gadd de å pynte på oppførselen sin heller, så det var en utbredt oppfatning at onklene mine var både skumle og frekke. Det var for så vidt sant, det. Flaks for dem at de hadde en dritsøt søster, som bodde alene med sine to små døtre i første etasje i et koselig hus midt i den norske familieidyllen i et byggefelt i Randaberg. Med andre ord, et perfekt sted å gjemme ulovlige substanser mellom import- og salgsfase.

Mot veggen i den største stuen hjemme var det plassert en stor, hvit skjenk med hyller øverst og skuffer nederst. Hyllene var fylt med nips og store arabiske krukker og karafler i gull. Der. Midt i de forgylte skattene, lå det gjemt. Som i et eventyr hentet fra «Tusen og en natt». Som en Aladdins lampe du kunne gni på, så ville søtaktig røyklukt sige ut av tuten, liksom.

Det lå ting i skuffene også, har Shehed fortalt meg i ettertid. Hun hadde full koll på det meste, siden hun forsto persisk, som var språket de voksne brukte når de ikke ville at vi småjentene skulle forstå.

Hva husker jeg egentlig, og hva har jeg fortrengt? Det har jeg lurt på mange ganger. Når jeg ser bilder av meg selv som liten, ser jeg hvor ulykkelig jeg var, jeg griner på nesten alle bildene. Jeg husker også godt at jeg var trist og redd, men det minnet blir jo også forsterket når jeg ser bildene. Eller er det kanskje bare en bekreftelse? Uansett.

Jeg er heldig som har Shehed, hun er mitt sannhetsvitne. Hun husker mye bedre og mer enn meg. Hun er to år eldre, og fikk med seg mer, i tillegg til det at hun som nevnt forstod en del persisk. Det handler også litt om personlighetstype. Søsteren min er mørkere og dypere enn meg, i tankene og sjelen. Jeg er litt «lettere», hvis man kan si det sånn. Jeg tenker rett og slett lite på det som skjedde med oss i oppveksten. Men jeg fortrenger sikkert mye, jeg vet ikke. Det jeg vet, er i alle fall at Shehed og jeg husker ting på samme måte. Man kan sikkert si at hukommelsen er subjektiv, men når vi snakker om barndommen vår, har vi opplevd det som skjedde veldig likt, og det er godt for meg. Hvis ikke kunne jeg trodd at jeg var gæren og hadde funnet på alt inni hodet mitt.

•

Shehed og jeg gjorde ikke alltid livet så lett for mamma. Hver morgen protesterte vi for eksempel vilt mot å gå i barnehagen. Vi nektet å kle på oss, kastet oss på gulvet og skrek, og ofte fikk mamma streng beskjed fra barnehagen om at vi ikke kunne leveres så sent. De barnehageansatte skjønte jo at noe var galt, men jeg er usikker på om de visste akkurat hva som skjedde hjemme hos oss. Og da tenker jeg ikke på de «grønnsakene», men for eksempel på blåveisen mamma kunne ha når hun dukket opp for å hente oss på ettermiddagen. Søsteren min og jeg hatet å være langt unna mamma, for da kunne vi ikke beskytte henne. Når vi var ute med venner, var vi mye nærmere. Lekeplassen vi hang på lå rett utenfor hagen vår, så fra huskene hadde vi full utsikt til stuen hvor mamma ofte oppholdt seg. Det hadde vi ikke i barnehagen.

Jeg var så mye redd. Den oppskremte følelsen inni kroppen. Jeg tenker at jeg må ha vært i kriseberedskap hele tiden, konstant engstelig. Ikke for at jeg skulle gjøre noe galt eller noe skulle skje med meg direkte, men fordi jeg følte at hva som helst kunne skje, hele tiden. Den største skrekken var at mamma skulle si eller gjøre noe onklene mine ikke likte. Og det gjorde hun dessverre ofte.

Etter at vi hadde bodd i Norge i noen år, begynte mamma på norskkurs. Hun var et menneske som alltid strakk seg langt for andre, og som brukte dagene på å rydde, lage mat og passe på oss jentene. Men norskkurset fikk henne til å løfte blikket litt. Hun fikk seg noen nye venner der, som hun skulle treffe en kveld. Det skulle bare mangle, hun måtte jo få lov til å være sammen med andre mennesker, men det var også litt rart å se henne stæsje seg for å gå på byen i Stavanger. Hun leverte oss hos mormor, og gikk svevende ut i verden i noen timer. Da hun kom tilbake, hentet hun Shehed og meg, og vi dro hjem. En helt normal kveld for de fleste mennesker. Men ikke for oss. Hjemme ventet broren hennes. Han sto klar rett innenfor entreen.

«Din jævla hore,» ropte han og fløy på lillesøsteren sin.

Mamma falt overende og ble liggende på siden mot parkettgulvet mens han banket løs på henne med knyttnevene.

«Du bryr deg ikke om Shirog og Shehed! Din hore! Hele Stavanger snakker om den store hora du er!»

Vi skrek. Vi turte ikke å stoppe han fysisk, men vi ropte alt vi kunne.

«Stopp! Nei, nei, nei. Ikke gjør det. Mamma blør.»

Lyden av et menneske som blir slått. Når du har hørt det, glemmer du det aldri. Det er en sånn hul klaskelyd, liksom. Alt i den lyden føles feil. Hårene reiser seg automatisk når jeg forteller om det. Lydene som kommer fra det lidende mennesket, lydene som kom fra mammaen min. Det er sånne innestengte gryntelyder, som avløses av stønn som liksom så vidt slipper ut gjennom munnen. Og så har du lyden av blod. Når du sitter på gulvet, med armene rundt hodet og fjeset godt plantet i fanget for å beskytte netthinnen for varige mén, og bildene likevel dukker opp inni hodet ditt fordi du hører at det drypper blod, og det kommer sånne knirkete lyder når væsken gnis mot gulvet, for eksempel når mammaen din blir sparket bortover linoleumen. Og så er det den metalliske blodlukten som blander seg med fuktig kroppsduft og en tåkete eim av redsel. De sier at dyr kan snuse seg fram til frykt, jeg tror det må være den lukten. Det er så dyrisk og primitivt alt sammen. Du mister totalt opplevelsen av tid og rom. For eksempel har jeg ikke peiling på hvor lenge onkelen min banket mamma denne kvelden. Men det føltes som om det var mye lenger enn vanlig.

Vi hylgråt. Plutselig stoppet han opp. Det var blod på gulvet ved siden av ansiktet til mamma, og i en bred stripe bortover gulvet, der hun hadde blitt sparket bortover. Hun holdt hendene foran fjeset, men jeg så at det var blod der også.

«Du må faen meg begynne å oppføre deg! Vi vil ikke ha ei jævla hore til søster,» sa han med andpusten stemme.

Som så mange andre ganger, når hun ble banket av brødrene sine, var det med ett over, og vi var alene igjen. Mamma var god til å late som om alt var bra. Selv haltende og med blod grist utover hele seg, kunne hun finne på å si:

«Dette går bra. Mamma har bare litt vondt, men det går bra. Kan ikke dere gå litt på rommet, så skal jeg ordne opp her.»

Hun ville bare bli ferdig med hele greia og skjerme oss fra det blodige åstedet. Etter at hun hadde vasket gulvet, seg selv, og skiftet klær, kom hun inn på rommet vårt, og da fikk vi endelig trøst og kos. En lang, lang kos akkompagnert av gråt og hikst. Jeg syntes så synd på mamma, men hun gjorde alt hun kunne for å virke sterk. Hun ville ikke at noen skulle synes synd på henne.

Høsten 2000 ble norskkurset flyttet til kveldstid. Da klikka det i vinkel for onkelen min. Han som knapt tålte at mamma gikk i butikken, ville ikke at hun skulle reke ute på kveldene, liksom. Det var en sen kveld i oktober. Mamma, Shehed og jeg hadde lagt oss sammen i senga til mamma. Vi brukte alltid lang tid på å sovne, alle tre. Mamma lå i midten, og jeg lå med ansiktet mot henne. Jeg hadde et fast ritual hvor jeg presset nesa og munnen inn mot armen hennes, da følte jeg meg tryggere og varmere. Jeg ville sove, men jeg hadde en urolig strømlinje i kroppen, som stadig rykket til og vekket meg akkurat når jeg var på vei inn i søvnen.

Brått var det en høy lyd som trakk meg ut av sovemodus. Det ringte på døra. Jeg skvatt så fælt. Mamma visste ikke hvem det var, og ville ikke åpne, det var jo også sent, vi hadde tross alt lagt oss for lenge siden. Etter en stund ga den intense ringingen seg, men stillheten som fulgte var enda mer plagsom. Vi lå og lyttet, alle tre, stive i kroppene. Helt automatisk holdt vi pusten. Om du hadde vært der, ville du ikke hørt et knyst, jeg sverger.

Jeg hadde boret ansiktet enda tettere inntil armen til mamma.

Det var som om vi lå der og ventet på en eksplosjon.

Med ett suste en svær stein inn i rommet. Vindusglass fløy til alle kanter med en forferdelig skarp og uvant lyd. En mann kom krypende inn gjennom det knuste vinduet. Det var onkelen min. Først og fremst var han sur for at hun hadde vært på kveldskurset, men han hadde også blitt drit forbanna fordi mamma ikke åpnet døra da han ringte på. Så jævla respektløst, i hans øyne.

Han bykset bort til oss, tok tak i det lange, svarte håret til mamma og dro henne over Shehed og ut av senga. Jeg husker fortsatt lyden av kroppen hennes som deiset i gulvet, det gjorde så vondt. Han trakk henne etter håret, inn i stuen. Da hun humpet over dørterskelen skrek hun av smerte.

Borte ved endeveggen hadde vi en fast hustelefon. Der slapp han mammas hår. Men han var ikke ferdig, det skjønte både Shehed og jeg, og mamma – som krøp sammen i fosterstilling, og la hendene over hodet for å beskytte seg.

Onkel dro støpselet ut av veggen, så tok han det lysegrå telefonrøret og dengte løs på henne. Han slo henne så vanvittig hardt, og det varte så lenge. Denne gangen sluttet han ikke, selv om Shehed og jeg hylgrein. Han slo henne på hodet, på brystet, på ryggen, og han presset den ene hånden hennes vekk fra ansiktet og smalt røret inn i munnen hennes. Det var blod overalt. Jeg skrek at han måtte slutte. Shehed og jeg hylte. Det var verre enn vanlig. Til og med mamma hylte.

Så rev han ledningen av telefonrøret, og brukte den som pisk mot kroppen hennes. Svisj. Svisj. Svisj. Det varte så lenge. Til slutt begynte hun å kaste opp.

Bråket må ha vekket opp beboerne i andre etasje, for plutselig sto herr og fru nabo i rommet, og på en eller annen måte fikk de stoppet onkel. Jeg husker ikke nøyaktig hvordan, men da naboene ringte politiet, forsvant han. Det er nesten så jeg kan se han for meg, flygende ut gjennom det knuste vinduet. Den uvirkelige stemningen, som likevel var så sann. For der lå jo mammaen vår, stygt skadet i en blodpøl, igjen.

•

Da mamma kom hjem fra sykehuset, etter den natta onkel fløy inn gjennom vinduet, visste vi at det bare var å pakke bagen. Det var n’te gangen vi dro på krisehjem. N’te gangen mamma fikk nok av brødrene sine, og faktisk tok grep for å beskytte seg selv og jentene sine. Men også n’te gangen hun bestemte at vi skulle flytte hjem igjen etter en stund. Det gjorde meg så skuffa.

Jeg har seriøst ikke tall på alle de gangene barnevernet sendte oss på krisehjem. Ofte var det i Trondheim. Da hadde det gått så langt at mamma var livredd brødrene sine, og hun var sikkert veldig sliten av å være på vakt hele tiden.

De kunne drept henne, det tror jeg helt oppriktig. De truet med det flere ganger. Sa de skulle kutte over strupen på henne. Holdt frem en kjøkkenkniv og ropte: «Nå skal dere få se moren deres dø». Når de først hisset seg opp over en ting, ble de bare mer og mer psyko, og jeg tror mamma innerst inne skjønte hvor alvorlig det var. Det var sånn med onklene mine at det bygget seg opp i perioder, og til slutt klikka det så maksimalt at ingenting kunne stoppe dem. Da det toppet seg var både mamma, Shehed og jeg så redde at vi bare adlød alt de sa. Ellers (eller ofte uansett) maksimerte det til krisehjem-neste-tilstand.

Å være på krisehjem var helt pyton. Jeg kunne være i barnehagen, og plutselig så jeg dama fra barnevernet. Da visste jeg at vi skulle hjem og pakke tingene våre før de sendte oss av gårde til hemmelig adresse. Det var så drit.

Selv om jeg følte en slags lettelse, og et håp om at noe kanskje skulle bli bedre, så opplevde jeg aldri at vi var velkommen der. Vi fikk et bitte lite rom, og der måtte vi oppholde oss nesten hele tiden. Du skal jo ikke gå så mye ut når ingen skal finne ut hvor du er.

Jeg husker at det var et lekerom der, men det funka ikke for Shehed og meg, for det var bare gamle babyleker. Vi kjeda livet av oss. Hadde absolutt ingenting å gjøre. Etter hvert begynte mamma å savne mormor også. Når det hadde gått lang nok tid, begynte hun til og med å savne brødrene sine. Det sier kanskje noe om hvor dritt det er å være i krisehjem. Og om hvor lett det er å glemme ting så fort man får dem på avstand. Mamma var enormt knyttet til familien sin. Kulturen hun kom fra og det at mormor var hennes beste venn, førte nok til at hun alltid tilga. Jeg tipper det var et kraftig press fra enkefrua og hennes tre sønner. Det endte i alle fall alltid med at mamma kom inn på rommet vårt, etter å ha vært i et møte med de voksne på senteret. Vi visste hva hun skulle si, det var lett å se på det opprømte ansiktet hennes.

«Nå har jeg snakket med sjefene her, og de sier at vi kan få reise hjem igjen. Er ikke det bra?»

Vi bare så på henne.

«Jeg er veldig glad for det, og alle i familien også. Onkel sier at han ikke er sint på meg lenger, og at de ikke skal gjøre meg noe. Jeg har jo sluttet på norskkurset.»

Shehed og jeg svarte ikke.

«Vennene deres savner dere også. Hanne har spurt masse etter deg, Shirog. Og så er det jo ikke noe bra for dere å være borte fra skolen. Lærerne sier at dere må komme tilbake så dere ikke dumper.»

Selv om krisehjemmet var dritt, var jeg alltid helt nummen av skuffelse. Dette hadde skjedd «en million» ganger før. Hver gang vi dro på krisehjem sa mamma: «Nå skal vi flytte, det lover jeg. Vi skal ikke tilbake til Randaberg og de bedritne brødrene mine.» Det var vanskelig å ikke tro på henne, for jeg ville så gjerne at vi alle skulle få et bedre og tryggere liv. Hver gang føltes det som en ny start. Kanskje denne gangen. Tenk å få slippe å være så redd. Tenk hvis mamma kunne få være sånn hun er, og at vi kunne få bo ett sted hvor det var trygt og vi kunne sove godt en hel natt. Men før Shehed og jeg visste ordet av det, var vi på vei tilbake til terroren. Det skal sies at det alltid var en rolig periode når vi kom hjem fra krisehjemmene. Men tror du det varte?

Noen ting husker jeg i små glimt. Synet av den ene onkelen min med en lang kniv i hånden, som han truer en politimann med, på terrassen hjemme hos oss. Det er mørkt ute. Mamma, Shehed og jeg står og ser på i nattkjolene våre, kanskje én meter fra han. Jeg vet ingenting om hvorfor denne situasjonen oppsto, men den endte med at onkel ble arrestert, og det var ikke første gang. Jeg husker at jeg ble ekstra skremt av å se på politimannen, for jeg så at han var redd. Jeg husker også mammas stemme si: «Broren min er ikke farlig. Han har jo ikke drept noen ennå». Hvor crazy er ikke det?

Andre flash-minner. Synet av mamma som løper ut ytterdøren, mens hun hyler. Shehed og jeg som står i stuen og ser på onkel og en annen mann han har tatt med på besøk, slå etter hverandre mens de roper.

Ytterdøren vår som er knust. Den ble ikke reparert på mange dager, så da bodde vi hos mormor.

Onkelen min som henter en kniv fra kjøkkenet, som han stormer inn i stuen med. Stemmen hans som skriker til mamma: «Jeg skal faen meg drepe deg hvis du ikke hører på meg».

Lyden av glass som knuser, som vekker meg. Synet av mamma som får hodet sitt mælt i gulvet, flere ganger etter hverandre. Og den iskalde følelsen i kroppen da jeg forstod at lyden jeg våknet av, var en kopp som ble knust mot hodet hennes.

•

Da Shehed begynte på skolen i 1998, ble livet i barnehagen begredelig for meg. Jeg savnet beskytteren min, og min beste venn, og mamma holdt meg ofte hjemme. Etter at jeg selv ble skolejente besto hverdagene som regel av skole og leking med venner på ettermiddagene. Da var jeg sykkeldronningen i gata, jeg var rulleskøytemester og jeg var i toppen av klatrestativet på rekordtid. Det eneste jeg ville, var å ha det sånn. Ha et normalt liv, som alle andre, men det var ikke mulig. Det skjedde så mye fælt og rart i familien min at det ikke var noe poeng å ha forventninger om noe annet. Likevel hadde jeg støtt og stadig den håpefulle følelsen av at noe fantastisk snart kom til å skje. Jeg skulle bare visst.

Det hadde vært flere innbrudd hjemme i leiligheten. Jeg forsto det ikke da, men det var selvfølgelig relatert til onkel-bedriften, som brukte leiligheten vår som lagringsplass. Hvorfor ellers var det nesten bare gullnipset til mamma som forsvant? Med tanke på hva vi trodde lå gjemt oppi gullkaraflene, mener jeg.

Disse hendelsene gikk litt over hodet på meg, men én ting fattet jeg – at fremmede menn (basert på erfaringer så langt i livet, antok jeg naturlig denne kjønnsfordelingen) befant seg hjemme hos oss uten at de fikk lov. Det var ordentlig skummelt, og bidro til at Shehed og jeg ble enda mer engstelige for å være alene i leiligheten eller til og med bare i et av rommene.

En kveld vi var hjemme med mamma, trosset vi frykten og satte oss på rommet vårt for å leke med Barbier. Barnerommet ble delvis brukt som lager, blant annet stod det en stor fryseboks der og durte. Vi sov jo aldri der uansett.

Akkurat da hadde jeg det fint. Jeg følte meg alltid litt tryggere når det var bare oss tre. Det eneste var at gulvet var kaldt mot de bare leggene mine, og jeg hadde begynt å få vondt i beina av å sitte på knærne. Jeg tenkte at jeg skulle sette meg over på rompa, men ville vente til jeg hadde fått på Barbien den rosa kjolen.

Plutselig hørte vi en skrikende mannsstemme. Altså, dette høres helt koko ut, men det skjedde. Og det var jævlig skummelt. Opp fra fryseboksen, eller fra bak fryseboksen, steg det opp en svær mann. Jeg lover. Han skrek så utrolig høyt. Den stemmen. Og det synet. Det gikk trill rundt for meg. Helt paralysert ble jeg stående litt for lenge til at jeg rakk å bli med mamma og Shehed, som kastet seg inn på badet og låste døra.

Noen sekunder senere tok jeg beina fatt. Jeg løp for livet uten å se meg tilbake. Det er over og ut med meg, tenkte jeg, for jeg trodde oppriktig jeg ble forfulgt av et monster. Da jeg hoppet opp i dobbeltsenga til mamma, det tryggeste stedet jeg visste om, føltes det som at han var rett i hælene på meg. Jeg hadde bare skimtet skikkelsen hans, men den var gigantisk. Han kunne lett ta meg under armen, bære meg ut av huset, og sørge for at jeg aldri fikk se mamma og Shehed igjen. Hvor var de, forresten? Mamma og Shehed? Hvorfor hadde de stukket uten meg?

Slik lå jeg lenge. Når man tenker tilbake på sånne opplevelser, virker tiden eviglang. Jeg ventet på at noen skulle finne meg, helst mamma og Shehed. Ventet og ventet. Tiden gikk. De kom jo aldri! Bare ikke de var blitt kidnappet … Jeg fortsatte å vente. Til slutt klarte jeg ikke å holde meg lenger. Det fikk briste eller bære – jeg begynte å hylgrine.

Det er så vondt å tenke på nå; at det kan være så mange, store følelser inni et barn, som det var i meg akkurat da. Endelig kom mamma og Shehed løpende ut fra badet og kastet seg rundt halsen på meg. Den grusomme frykten plusset med at mamma og Shehed hadde forlatt meg og attpåtil låst meg ute fra deres gjemmested. Da jeg forstod at det var det som hadde skjedd, holdt følelsene mine på å sprenge meg.

Mamma fant ytterdøra åpen, og monsteret så vi aldri noe mer til. Jeg får fremdeles helt creeps av å tenke på det. Hva var greia? Hva ropte han? Av alle steder, hvorfor gjemte han seg bak fryseboksen vår?

Jeg har aldri fått noe svar, og kommer heller ikke til å få det. Men jeg har tenkt i ettertid at det er mulig denne hendelsen var med på å feste en eller annen idé i mammas hode, om at vi alle ville få det bedre og tryggere hvis pappa kom til Norge.

•

Før pappa kom var det mormor som var mammas klippe. Absurd nok, ettersom mormor forlot henne da hun var liten. Bibi, som vi kalte henne, fødte jo 14 barn i løpet av sine to ekteskap i Irak. Men selv om hun satt godt i det økonomisk, så vidt jeg har hørt var hun faktisk skikkelig rik, klarte hun ikke å ta seg av alle, så flere av barna ble sendt til andre familier. Mamma ble sendt til en tante og onkel i Irak, hvor hun bodde i flere år, fram til hun var rundt 10. Det var visst derfor mamma var den eneste datteren Bibi hentet til Norge – fordi hun hadde ekstra dårlig samvittighet over å ha satt henne bort som barn.

Pengene til mormor kom fra arv i Irak, og fra en familie med generelt høy utdannelse. Vi hadde både leger, diplomater og advokater i familien, og det var litt sånn «nå har jeg født og oppfostret deg – så da tar du økonomisk vare på meg»-kultur, så jeg tror hun fikk en del støtte fra barna sine. Du lurer kanskje på morfaren vår, men han har jeg aldri truffet. Han var fattig da han ble sammen med mormor, og var altså ingen økonomisk kraft i familien. Han døde i Irak i 1994, bare noen måneder før vi kom til Norge. Så vidt jeg vet var begge ektemennene til mormor fattige, men hun trengte ikke pengene deres, hun var et rivjern som klarte seg selv.

Shehed har en kontroversiell teori, som jeg faktisk støtter. Tror jeg. Hold deg fast. Vi lurer på om Bibi rett og slett var «the boss». Altså, Tony Soprano, hvis du skjønner. Hun var jo alltid til stede under «grønnsaks-møtene». Shehed mener også at hun stæsjet masse penger under madrassen, og hvor skulle disse komme fra hvis det ikke var en cut fra businessen til onklene våre? Litt av påstand, jeg er enig i det. Og selv om jeg ikke er sikker, så sier magefølelsen at Bibi, den gamle dama, i hvert fall hadde flere sider enn overflaten viste.

Sopranos eller ikke, matriarken i familien var hun okke som. Alle hadde vanvittig respekt for mormor, som fikk med seg alt som skjedde. Alt.

At hun lukket øynene for hva mamma og vi jentene ble utsatt for, var nok en del av kulturarven hennes. I Irak blir alle barn slått av familien sin. Kanskje ikke sterkt skambanket, men det finnes ikke den irakeren som har vokst opp uten å få en ørefik fra utallige voksne.

Samtidig tok hun ikke fem øre for å skjelle ut sine egne sønner. Siden hun var moren deres måtte de værsågod å finne seg i det, selv om det var ydmykende som ville helvete.

I irakisk kultur er sandalen et sentralt kjefteverktøy. Det høres helt teit ut, men flipflopper brukes ofte til å slå med, samtidig som man banner og skriker.

«Din jævla sønn av en sandal,» kunne hun rope – på arabisk, for da hørtes det litt saftigere ut. Så kastet hun sandalene etter dem og bannet dem ut døra.

«Sønn av en homo, det er det du er! Faens jævla drittsønn. Jeg skjønner ikke at jeg fødte deg, det er den største tabben jeg har gjort!»

Utbruddene kom ofte. Så onklene mine fikk også gjennomgå, selv om vi snakker mest utskjelling, innimellom i duett med en flyvende sandal. Mamma og oss jentene rørte hun aldri.

Maten til Bibi! Nam! Den var alle sansers venn. Hun lagde alt fra bunnen av, til og med yoghurt, og nanbrødet hennes er for evig legendarisk i familien vår. Det duftet alltid av krydder og gryteretter hjemme hos Bibi. Alle elsket å være der. Mamma hadde jo en del sosiale restriksjoner fra brødrene sine, så hun hang også mye hos moren sin. De var ekstremt nære. En av de tryggeste lydene jeg visste om, var summingen av kvinnestemmer fra kjøkkenet, der mamma og Bibi kunne sitte og prate på kveldstid, mens Shehed og jeg så på tv eller noe. Da var vi safe.

Bibi var verdens snilleste menneske, og det utnyttet vi så godt vi kunne. På den tiden kunne Shehed og jeg overlevd på et kosthold kun bestående av sjokolade, det mener jeg faktisk. Ingenting slo ren melkesjokolade. Dette visste Bibi, og nettopp derfor prøvde hun seg med helnøtt i stedet, så vi ikke skulle «bli så griske», som hun sa. Den siden av henne irriterte meg. Når det kom til stykket, var hun gjerrig hvis det ikke passet henne å være raus, liksom. Vi ville ha en hel plate melkesjokolade, hun serverte små biter med helnøtt. Det holdt ikke for to godtesjuke småjenter.

Da begynte vi å stjele sjokoladen hennes. Vi visste godt hvor hun hadde beholdningen sin, i det borterste skapet på kjøkkenet. Men Bibi var ei dame med kontroll på det meste, så det tok ikke lang tid før hun tok oss på fersken. Hun var fly forbanna.

«Ærlig talt, skal dere, mine barnebarn, stjele fra deres egen bestemor?» utbrøt hun indignert, mens hun pekte på et sjokoladepapir med kun smuler igjen i bunnen.

«Dere har misbrukt min tillit. Skamme seg, skulle dere,» fortsatte hun.

Vi sa selvsagt unnskyld, men vi holdt jugekors.

Den storstilte sjokoladejakten fortsatte med økt innsats, og vi fant fort det nye gjemmestedet: fryseren. Det var jævlig smart, egentlig, for fryseboksen var så dyp at de små kroppene våre ikke rakk ned. Men hvis du noen gang har truffet ei godtesjuk jente, vet du at vi selvfølgelig pønsket ut en måte å komme til bunns i problemet på, og da mormor fant ut av det, begynte hun å gjemme sjokoladeskatten under kjøleskapet. Jaggu klarte ikke Shehed å knekke den koden også, men da var mormor drittlei. Hun gikk for ny ammunisjon: Fruktnøtt. Den eneste sjokoladen vi ikke likte. Fy fader, vi ble så sure! Men etter en stund begynte vi å forsyne oss av den også, bare spiste rundt rosinene. Da husker jeg at hun kom med rullatoren sin, ut i gata, med den krumme ryggen, og ropte etter oss mens hun veivet med pekefingeren. Vi løp av gårde. Men vi var ikke redde, vi elsket mormor. Hun passet på oss, det visste vi.

Mormor var en storsnorker. Den gamle, irakiske dama med lysegrått hår, alltid ikledd teppeaktige kjoler, du skulle ikke tro at hun snorket så veggene dirret og det skranglet i lysekronene. Men den gryntende og ukontrollerte siden av mormoren vår opplevde Shehed og jeg hver gang vi overnattet, ergo veldig ofte.

Nattskrekken vår forsvant jo ikke selv om vi sov et annet sted, så den eneste løsningen var å stue alle tre opp i sengen hennes, en rammemadrass på 1,20 meter fra IKEA. Og i motsetning til oss jentene, hadde mormor null problemer med innsovning, så etter omtrent 50 sekunder lå hun og dundra seriøse snork rett inn i trommehinnene våre. Noen ganger sovnet jeg med hendene foran ørene, eller jeg sov nesten ikke i det hele tatt. Likevel elsket jeg den snorken. Fordi det var lyden av Bibi.

•

Mamma fortalte meg for ikke lenge siden at barnevernet begynte å komme på hjemmebesøk da jeg var kun et halvt år. Siden kom de på jevnlige besøk for å sjekke stemningen. De grep aldri ordentlig inn, bortsett fra at de hjalp til med utallige flukter til krisehjem. Som voksen tenker jeg at det er absurd at de ikke gjorde mer for å hjelpe Shehed og meg. De fikk jo bekymringsmeldinger fra barnehagen, skolen og naboer. Men det hjalp jo heller ikke at vi jugde som om fanden skulle ta oss. For da vi ble store nok, ville de også snakke med oss barna på kontrollbesøkene sine, og vi løy så det rant. Da barnevernskontakten banket på døra, sto vi der, som perler på en snor, stivpyntet, i en strøken leilighet. Og når saksbehandleren spurte: «Hvordan har det gått her den siste tiden?» satt Shehed og jeg rakrygget på to stoler. Refrenget gikk i:

«Alt er bra her.»

«Neeeiii, vi har ingen problemer.»

«Hvis folk sier det, så lyver de, for her går det fint.»

«Jo da, vi har det kjempebra.»

Da barnevernet dro, var jeg like letta hver gang. Jeg hadde vært så nervøs at jeg skalv, og da ble jeg enda mer nervøs for at saksbehandleren skulle se skjelvingen, og begynne å lure på om jeg fortalte sannheten. Inni meg ballet det skikkelig på seg under disse hjemmebesøkene. Shehed hadde skremt vettet av meg, og fortalt at vi ville komme på barnehjem hvis vi fortalte hvordan vi virkelig hadde det, så jeg var kjemperedd for barnevernet. Vi trodde at deres mål var å ta oss vekk fra mamma. Og som jeg har fortalt, så gjorde jo ikke mamma egentlig noe galt mot oss. Hun tok så godt vare på oss som hun kunne. Det er ikke vanskelig å se hvorfor hun slet. Ung alenemor, ulike fedre for barna, lite penger, dømmende familie. You know. Friheten til å gjøre som hun ville, hadde brødrene tatt fra henne, de bestemte alt.

Det vi ikke visste på den tiden, var at onklene mine hadde en finger med i absolutt alt som hadde med vår familie å gjøre. Hvis du nevner navnene deres til noen i barnevernet i Stavanger den dag i dag, vil jeg tro det går kaldt nedover ryggen på dem.

Den fjerde onkelen, han som bodde i Danmark, var ofte på besøk hos mormor. Han var ikke noe mindre psyko enn brødrene sine. Shehed og jeg fant raskt ut hvor glade vi var for at ikke han også hadde bosatt seg i Stavanger, for å si det sånn. Han utsatte nemlig oss barna for det ekleste onkel-angrepet. Verken Shehed eller jeg klarer å komme på hva som var foranledningen, men vi hadde vært ute og lekt, så det er nærliggende å tro at vi kom for sent hjem, for det gjorde vi ofte.

Det var hos mormor, og familien skulle grille. Han danske onkelen ville alltid grille, kom sol, kom regn, og da vi kom hjem den ettermiddagen holdt han på å lage grillspyd. Idet han så oss, ble han fly forbanna og ropte noe à la: «Det der gjør dere ikke en gang til! Bli her, så skal dere få straffen deres.»

Han la et av grillspydene, som var av stål, på stekeplata. Det skulle tydeligvis varmes opp. Vi bli dritredde. Da han kom mot oss med spydet, tok han tak i beina våre, dro oss ned på gulvet og holdt oss fast mens han sakte førte det glohete spydet nærmere huden på leggene våre. Jeg var så jævlig redd. Vi kjente han ikke så godt, og hadde jo aldri blitt skadet av brødrene hans, så denne ustabile endringen ga meg totalt panikk. Vi gjorde det vi ofte gjorde; hylte av all vår kraft.

«Nei, ikke gjør det, snille, snille onkel. Vi skal aldri gjøre det igjen. Aldri. Unnskyld, unnskyld,» ropte vi så høyt at mamma kom løpende inn på kjøkkenet for å sjekke hva som foregikk.

«Hva i helvete er det du gjør?» skrek hun til broren sin.

«Kom dere unna, jenter,» skrek hun til oss.

«Slapp av. Jeg bare kødda. Plata var selvfølgelig ikke varm, men jeg måtte skremme dem litt så de ikke skulle være så jævla frekke,» svarte danske onkel arrogant.

«Kjenn her, det er ikke varmt, jeg bare kødda selvfølgelig. Tror du jeg er gæren?», sa han og tok på spydet, som sant nok viste seg å være kaldt. Men for en jævla sjuk ting å gjøre mot to små jenter. Senere fikk jeg vite at han var den mest aggressive av alle brødrene, og at han hadde slått mamma mye da hun var ungdom. For en drittfyr. Ja, jeg tror han var gæren.

En som var erklært gæren, eller syk da, var min eldste onkel. Det var opplest og vedtatt i familien, og han var absolutt den mest ustabile og skumle i mine øyne. Det var han som kastet den steinen gjennom vinduet vårt på natten, og som skambanket mamma fordi hun ville treffe venner fra norskkurset. Han var ikke helt god, det kunne du se i øynene hans. Og det gjaldt ikke bare rundt mamma.

Onkel var en gambler, spilte ofte på hest, og sånn jeg husker det vant han mye også. Eller, han hadde mye penger, men det kan jo også ha vært fra «grønnsaksbedriften» han hadde med brødrene. Likevel kunne han føle at penger var mangelvare, og en gang lagde han et kjempespetakkel på et asylmottak. Han stilte seg på taket på bygningen der, med en fuckings vannpistol, og ropte truende: «Gi meg penger, ellers skyter jeg.»

Fra bakken var det umulig å se at våpenet var av ren plast, så det endte med full politiutrykning, skjold og skuddsikre vester. Jeg tror dette skjedde mens han var innlagt på en psykiatrisk klinikk, som lå rett ved asylmottaket.

Første gang han ble innlagt var som følge av en voldsdom rettsvesenet mente at han ikke var frisk nok til å sone, og derfor ble han sendt til Sandviken sykehus for psykiatrisk oppfølging. Jeg husker at vi besøkte han, og at han ble lagt i remmer foran øynene våre. Helt vilt.

Men jeg vil tro det var nødvendig. Grunnen til at han ble dømt var verken drugdealing eller overfall på mamma, faktisk, det var fullstendig klikkings etter at han ble bedratt av kona si.

Onkel var i et ekteskap som var dømt til å mislykkes. Min 18 år gamle tremenning fra Iran insisterte nemlig på å gifte seg med han, trass i alle advarsler fra fjern og nær. Hun fikk til og med vite at han var syk i hodet, men ingenting kunne stoppe henne fra å bli norsk statsborger gjennom dette ekteskapet. Så vidt jeg vet var onkel aldri slem mot henne, men aldersforskjellen var stor, og han var jo heller ikke helt tilregnelig. Det tok ikke så lang tid før hun ble forelsket i fetteren vår, som var på hennes egen alder. For at det stormende nye forholdet skulle vare, hadde de unge turtelduene funnet ut hvordan hun kunne komme seg ut av ekteskapet, men da onkel avslørte planene deres gikk det helt i ball for han. Ifølge den unge kona truet han dem med våpen, men herom strides de lærde. Han ble uansett tiltalt, og dømt til psykiatrisk observasjon i Sandviken. Senere ble han overført til andre psykiatriske avdelinger i Stavanger-området, og til slutt endte han i sosialbolig, hvor han ble fulgt opp med medisiner. Disse tror jeg for øvrig han solgte videre for å få penger til å spille lyntoto. Skjønner du, eller? Så heldig jeg var som hadde Shehed. Skulle jeg talt opp alle gangene jeg har takket høyere makter for at hun var min, ville vi kommet opp i en norges-rekord i søskenkjærlighet, det er jeg sikker på. Jeg elsket søsteren min over alt på jord. Hun var min nærmeste venn og viktigste støtte! Vi gjorde alt sammen. Rettere sagt, jeg gjorde alt sammen med Shehed. Innimellom ble hun dødslei av meg, men jeg ble sjelden lei av henne. Jeg trengte Shehed. Hvis du lette etter meg, kunne du banne på at du ville finne meg i umiddelbar nærhet av storesøsteren min. Selv når hun gikk på do, diltet jeg etter. Kleggen. Det var som om jeg sugde trygghet ut fra søsteren min. Men vi var selvsagt i tottene på hverandre også, og jeg husker at det irriterte de voksne noe helt sjukt.

«Nå MÅ dere gi dere,» kunne mormor rope, mens hun la en hånd dramatisk på panna. Som om hun fikk hjerneslag av at vi kranglet. Dette skjedde ganske ofte, men kjeklingen handlet alltid om helt teite ting. At jeg følte at Shehed hadde sagt noe stygt til meg, hvem som skulle sitte hvor, sånne ting.

Ja, vi kranglet ganske ofte, men det var alltid småting, og dessuten er det vel ganske normalt å krangle med søsknene sine. Men vi hadde noe jeg ikke har hørt andre fortelle om noen gang: En genial måte å bli ferdig med krangelen på.

«Hi.» Det var vår hemmelige venne-kode.

Jeg tror det bare dukket opp som et resultat av en samtale vi hadde en kveld. Vi snakket alltid mye på sengekanten, og hadde mange flaue ideer om hemmelige klubber og sånt.

Avtalen var: Hvis du sa «hi» etter at noe dumt hadde skjedd, betydde det at du ville bli venner igjen. Den som hadde vært dum, måtte si «hi» først, og når den andre svarte «hi», var man venner igjen.

«Hi.»

Hvis svaret ikke kom, var man fremdeles sur.

Men vi måtte sjelden vente særlig lenge. Når «hi» var bekreftet, hadde begge satt en strek over det som hadde hendt, og vi kunne gå videre.

Utseendemessig var ikke Shehed og jeg veldig like. Hun lignet på faren sin, jeg på mamma. Og selv om jeg syntes moren vår var så vakker, syntes jeg alltid at Shehed var mye penere enn meg. Jeg var ikke så fiksert på utseendet på den tiden, så det handlet om hvordan jeg så på Shehed. Hun var den peneste, smarteste og tryggeste jeg visste om. Det var som om hun hadde en lysende aura rundt seg, sånn så jeg henne.

Hun var også mye tøffere enn meg. Der jeg var rolig, var Shehed litt mer som mamma – en som ikke lot seg pille på nesa. For eksempel, når vi spiste middag, da kunne hun lage mye styr av lite.

«Nå må du spise opp, kjapt,» sa mamma.

«Aldri i verden,» snappet det fra Shehed.

Og så hadde vi det gående. Jeg satt bare der ved siden av og spiste. Jeg var mer lydig da jeg var barn, trodde ikke at min stemme betydde noe. Det gjorde den jo heller ikke. Når man protesterte, som Shehed kunne gjøre, ble det bare bråk.

Forresten, øynene våre lignet, det er vårt felles trekk. Ellers hadde Shehed krøllete hår, som hun ble mer og mer misfornøyd med jo eldre hun ble. Da hun begynte på ungdomsskolen, måtte hun stå opp en halvtime tidligere om morgenen for å rette ut håret. Men som liten var hun i kategorien «gravemaskin og leke ute med guttene», der jeg hellet mer mot dokker og å pynte meg. Og der jeg elsket å bli dullet med av mamma, var Shehed mer restriktiv. Hun likte ikke så godt kos og klem fra familien. Men hun var alltid den som trøstet meg. Mot meg var hun verdens varmeste, og holdt rundt meg til jeg hadde roet meg. Jeg følte alltid at jeg hadde ryggen dekket av Shehed. Det hadde jeg også. Hun var tøff og beskyttende, egentlig mer enn mamma når det kom til stykket. Det skulle vise seg enda mer da vi ble eldre. Shehed var tidlig en liten voksenperson. Jeg gikk rett bak henne i løypa.

Etter hvert som vi vokste, utviklet det seg en klassisk klesproblematikk. Jeg led under lillesøstersyndromet, og syntes alle klærne til Shehed var finere enn mine. Jeg ville låne alt hun hadde i skapet, men ble kontant avvist allerede før jeg fikk spurt. Hun kjente meg såpass godt at hun kunne se på ansiktet mitt når jeg skulle spørre om å låne noe. Da så hun på meg med en irritert mine, ristet på hodet og sa to korte ord: «Nei, Shirog.»

Jeg hatet begge de ordene. «Nei» er vel selvforklarende, og jeg ville ikke være Shirog, jeg ville mye heller være Shehed, og da hun ikke fulgte med snek jeg meg inn i skapet hennes og hentet noe jeg ønsket meg.

«Din drittunge! Har du tatt den blå buksen min?» skrek Shehed så dramatisk at man skulle tro jeg hadde gitt alle klærne hennes til Fretex.

«Eh, nei, faktisk ikke. Du trenger ikke å alltid skylde på meg for ting du selv mister, Shehed,» parerte jeg løgnaktig, og så bar det løs med krangling.

«Mamma, nå har Shirog tatt klær fra meg igjen! Hun får ikke lov til det, kan ikke du si det til henne?»

Mamma, på sin side, hadde lært seg å holde en viss avstand fra kjeklingen vår, og da hun virket som hun ikke brydde seg nevneverdig, klikka det for Shehed. Hun smalt til meg med håndflaten, bak på hodet, slik som de voksne pleide å gjøre med barna som vokste opp i Irak. Jeg fikk helt sjokk. Jeg så på henne med sinte øyne, og tok tak i huden på den ene armen hennes. Så kløp jeg til. Det var mitt varemerke, jeg var så jævlig god på å klype. Det kunne jeg finne på å gjøre bare for å terge Shehed også, hvis vi bare chilla i sofaen, for eksempel. Det var et sånt lite og skarpt klyp som gjør skikkelig vondt. Jeg syntes ofte det var litt gøy når søsteren min ble sur, da skjedde det liksom noe. Men den gangen med buksen, husker jeg at hun ble ordentlig sint. Da jeg kløp henne, tok hun tak i håret mitt og dro til. Så da sto vi der som to idioter, selv om det føltes skikkelig alvorlig akkurat da, jeg med klypetak i henne, hun med luggetak i meg. Til slutt måtte mamma bite i det sure eplet og bryte inn for å stoppe oss.

Så var det bare å vente på et «hi».

Ja, jeg digget Shehed ut og inn, men det var én ting jeg fikk helt dundern av; at hun tvang meg til å opptre. Sang og dans var noe av det beste hun visste, mens jeg manglet både lyst og talent på disse områdene. Det dreit hun fullstendig i. Vi hadde cd-spiller, og i cd-coverne sto ofte sangtekstene skrevet ned. Disse ble jeg tvunget til å lese og lære meg utenat, og det var jo helt krise, for jeg kunne ikke engelsk. Så det ble helt «rapsenly thake a lye», bare tulle-engelsk. Ikke var jeg god til å danse heller, så da Shehed ville kjøre show, slo av tv-programmet de voksne satt og så på, og fyrte i gang søstrenes dans til Spice Girls’ «Wannabe» foran stuebordet, da hadde jeg bare lyst til å forsvinne fra jordens overflate. Det var så lite meg.

Lenge trodde Shehed og jeg at vi hadde samme far. Likevel hadde Shehed hele tiden en rar følelse at noe var galt. Og det var det.

Mamma hadde tatt vare på et bilde av sin første ektemann, Aram, som vi begge hadde sett, men som Shehed av en eller annen grunn ble helt besatt av. Hun hadde tatt det fra mamma og hengt det opp på veggen på rommet vårt. Det betydde tydeligvis enormt mye for henne.

«Mamma, kan du ikke si på ordentlig hvem han er. Jeg synes det er noe kjent med han. Jeg merker at det er noe,» sa Shehed til mamma, gang på gang på gang.

«Jenta mi, jeg har jo fortalt deg det mange ganger, det er broren til faren deres, onkelen din, og han døde for mange år siden,» var mammas standardsvar.

Men etter en stund forstod hun at Shehed ikke kom til å gi seg, at hun var nødt til å innrømme hvem Aram virkelig var.

En dag kjørte de ut til Vistestranda, rett ved der vi bodde. Jeg husker at jeg var ute og lekte, og at jeg så dem kjøre forbi i bilen vår, en tidsriktig, vinrød Mitsubishi. Sittende inne i bilen, med utsikt over havet, hadde mamma fortalt Shehed hele historien om hvordan hun hadde blitt tvunget til å gifte seg med Aram, og at han hadde forlatt dem rett etter fødselen. Det var dramatiske nyheter for Shehed, men likevel en lettelse, for hun hadde jo følt så lenge at det var «noe». Og hun hadde, helt riktig, også følt så sterkt at hun og mannen på bildet på et vis hørte sammen. Hun hadde hatt rett hele tiden. Ikke vet jeg hvorfor de voksne ville holde hemmelig at Shehed og jeg var halvsøsken, men det påvirket ikke forholdet vårt det minste da vi fikk vite det. Heldigvis. Bitene i puslespillet falt bare naturlig på plass. Ellers var alt som før, med gale onkler, mammas blåveiser, sjokojakt hos Bibi, syklekonkurranse med Hanne, korte netter og bekymringsmeldinger fra skolen og naboer.

•

Skolen var ikke et prioritert område i min familie. Vi gikk på skolen, og jeg trivdes godt, men vi ble jo ofte hentet ut av klassen fordi vi skulle til krisehjem, eller mamma meldte oss syke fordi hun ville ha oss hjemme. Det hendte at hun kom på skolen, blødende. Lærerne visste godt at ting ikke var tipp topp i heimen vår, og de må ha sendt mange, mange bekymringsmeldinger. Barnevernet samarbeidet med skolen også, for jeg hadde en lærer som het Ingvild som fortalte at hun hadde fått i jobb å passe ekstra på meg, og slå alarm hvis hun mistenkte at noe skurret. Hun slo mange alarmer, det vet jeg.

Etter hvert hjalp hun meg med min kontakt med barnevernet også. Hvis jeg ikke orket å snakke med dem, kunne hun gjøre det for meg. Sånne ting. Jeg var veldig knyttet til Ingvild. Hun bodde rett ved skolen, så jeg ville alltid dra innom henne og si hei på vei hjem. Hun var en virkelig trygg person for meg i flere år. Ingvild var alltid der, og jeg stolte på henne i så stor grad at jeg fortalte mye av det som skjedde hjemme. Hun hjalp meg masse. Det var barnevernet som sviktet.

De bekymringsmeldingene – jeg lurer på hvor mange som må komme inn før barnevernet tar affære … I tillegg til barnehagen og skolen, vet jeg også at naboer meldte fra om mildt sagt upassende oppførsel i leiligheten vår.

En gang var en av onklene mine på vei til å bryte seg inn i leiligheten vår på nattestid, via hoveddøra. Mamma hørte fikling med låsen, og skjønte tegninga. Forsiktig vekket hun Shehed og meg, og vi listet oss gjennom stuen og ut hagedøren, for så å løpe stille over plenen til naboene. For et syn: tripp, trapp, tresko, i nattkjole og bare føtter, som listet seg over til naboen i nattens mulm og mørke.

Mamma stod på ringeklokka hos naboene, men det tok så lang tid før de åpnet opp, og jeg begynte å bli seriøst nervøs. Jeg så for meg at onkel med ett sto rett bak oss og lo en sånn sjukt ekkel latter.

Stakkars naboene. Det var jo midt på natten, da er man jo ikke forberedt på å stå opp og redde naboer fra skakkjørte familiemedlemmer. Men heldigvis skjønte de tegninga, og fikk låst oss inn før onkelen vår hadde lagt sammen to pluss to.

Det sterkeste minnet fra den natten er at vi ikke fikk skru på noen lys, og at vi måtte dukke ned, sånn at vi ikke ble sett i vinduene.

Naboene skjønte virkelig alvoret, og jeg vet at de meldte fra om flere episoder, også denne.

Det er ikke rart at jeg hadde natteangst. Den har vært utrolig sterk så lenge jeg kan huske. Så det at Shehed og jeg fikk sove sammen med mamma hver natt, er noe av det jeg er aller mest takknemlig for. Det ble et tegn på at hun hørte på oss og forstod. Hvis det ikke var fordi hun selv trengte oss, da, det kan jo hende. Hun var jo også dritredd. Sikkert mye mer redd enn jeg skjønte da. Og jeg så jo hvordan det ikke nyttet å ta opp kampen. I teorien kunne jeg sagt fra om hvor vondt det var å bli utsatt for alt jeg måtte se. Si til mamma: «Dette her er ikke okei!» Men når du er så liten, tror du ikke at du kan si ifra uansett. Spesielt ikke jeg. Mamma hadde jo ingen stemme. Så hvorfor skulle den lille drittungen Shirog ha det?

I alle år, helt til jeg var åtte, pleide mamma å sette på en helt spesiell sang når vi skulle sove. Det var den fineste låten hun visste om, og som ble satt på repeat. Du vet det nydelige hovedtemaet fra «Gudfaren»-filmen, med symfoniorkester. Av absolutt alle ting fra oppveksten min, er det denne som kan sette meg totalt ut av spill. Det er som å trykke på den ømmeste knappen i hele meg. Jeg hører aldri på den.

•

Det har blitt mye drit om onklene mine her, men de var faktisk også veldig snille mot oss niesene sine. Vi fikk alltid penger, og hvis vi ønsket oss noe, var det som oftest de som kjøpte det til oss – bortsett fra mine elskede rulleskøyter, som jeg husker at var en gave fra mamma.

I den irakiske kulturen er gull viktig, fordi du kan selge det hvis du er i knipe, så da onklene våre var på turer til Iran, fikk vi alltid gaver i gull når de vendte hjem. Prinsessekjoler og dukker var også populært. De skjemte oss skikkelig bort rent materialistisk, jeg tror de ofte hadde med en ekstra koffert til Iran, som var fylt opp med gaver til oss når de kom hjem igjen. Så det sto ikke på penger og gaver. Men når det kom til kjærlighet og trygghet, skortet det jo en del. Det er nok en kjent sak i Midtøsten, men jeg synes ikke det er greit for det.

Jeg har et bilde som er tatt av Shehed og mamma hjemme hos mormor. På baksiden er det skrevet 14/12, på arabisk. Det er med andre ord tatt dagen etter at mamma og Shehed kom til Norge. Når jeg ser mamma på det bildet, blir jeg helt fylt av kjærlighet. Det er vondt å tenke på alt hun skulle gå igjennom i årene som fulgte. Shehed også. Så ren, uskyldig og uvitende hun var på den tiden. Det er til å gråte av.

På et annet bilde er både Shehed og jeg skamklipt. Begge hadde det nydelige, lange håret, men en dag i 2001 fikk vi si farvel til lokkene. Det var vår egen skyld, det skal sies.

Vi lekte frisør inne på badet, og Shehed hadde klippet sitt eget hår i veldig kule trekanter – synes jeg da. Så jeg ba henne lage det samme på meg. Mamma fikk sjokk da hun så oss. Hun ble drit forbanna.

«At det går an! Nå skal jeg lære dere å aldri klippe dere selv igjen,» gjentok hun mens hun fullførte skamklippen på oss begge.

Den kortklipte looken kan blant annet ses på skolebildet mitt fra første klasse. Men som vi vet, var det ikke akkurat mitt største problem på den tiden.

Det er en ting med mamma, som jeg kvier meg for å fortelle. Jeg tenker at hun blir lei seg av at jeg tar det opp, men det var jo også en del av livet vårt, og var med på å skape mange urolige følelser. Mamma er en ganske mørk type. Selv om jeg også husker henne som livsglad og blid, alltid smilende på bilder, og alltid full av liv overfor andre mennesker, kunne hun også bli skikkelig svartsynt. Og veldig sur. Når Shehed og jeg kranglet, ble hun alltid dødssur. Altså, vi snakker d.ø.d.s.s.u.r. Når jeg tenker tilbake på det nå, ser jeg all den søskenkjærligheten som var mellom oss søstrene, også i kjeklingen, men det var nok ikke så lett for mamma å fokusere på akkurat det.

Absurd nok, var hennes egne formaninger ofte det vi var mest uenige om. Hvem av oss skulle gjøre de idiotiske oppgavene mamma ba om hele tiden?

«Shirog, kan du henge opp klesvasken som ligger på badet?» kunne hun spørre.

Jeg hørte det selvsagt, men det festet seg ikke til pannebrasken akkurat, så da hun tok det opp på nytt en time senere, ble det raskt krøll på tråden.

«Ærlig talt, hvorfor har dere ikke hengt opp klesvasken ennå? Det er lenge siden jeg ba om det,» kunne mamma si.

«Men det var Shehed som skulle gjøre det,» svarte jeg uskyldig, og sparket ballen videre til storesøsteren min (som vanlig).

«Neeeei, det var det ikke, det! Mamma, du sa at Shirog skulle gjøre det. Shirog, hun sa faktisk ditt navn, og det vet du kjempegodt,» parerte Shehed.

«Hæ? Nei, det gjorde hun ikke, altså. Dessuten var det jeg som gjorde det sist,» sa jeg, og brukte det heite argumentet vi begge benyttet oss av på rimelig fast basis: «Det var jeg som gjorde det sist.»

Som regel tapte både Shehed og jeg så det sang, for enden på visa ble alltid at mamma ble surmuler de luxe. Og da var den eneste måten vi kunne få henne i godt humør på igjen, å vaske hele huset.

Vi ville jo at mamma skulle være glad, for det var ekkelt når hun ble sint og skrek til oss. Men det aller verste var når det ikke gikk over, når hun ble så sint at hun ikke kunne kontrollere seg, og gikk for straffeløsning. Når det skjedde, kunne man se det i ansiktet hennes, det ble stramt og skummelt, og vi skjønte at det ikke var noen vei tilbake. Ingenting kunne endre utfallet. Mammas straff var det aller verste jeg visste om.

«Nå er det nok! Kom dere inn,» ropte hun, ofte etterfulgt av noen persiske gloser som bare Shehed skjønte, mens hun skjøv oss inn på badet. Vi gråt, i hvert fall jeg. Jeg hylgrein, for jeg visste hva som skulle skje. Nå skulle hun skru av lyset slik at hele rommet ble svart. Så skulle hun låse døra. Og der inne i bekmørket måtte vi bli til hun hentet oss. Husk hvor engstelige vi var, og hvor redde vi var for mørket. Vi hadde alltid lys på om natta, og det visste mamma, hun visste hvor redde vi var der inne. Og hvis hun mot formodning skulle ha glemt det, kunne hun jo bare høre på skrikene våre. Det var en jævlig sjuk ting å gjøre, synes jeg.

Etter at lillebroren vår, Rami, ble født, sluttet hun å stenge oss inne. Fra da av fikk vi et valg: Hvis vi hørte på henne, og avsluttet krangelen, skulle hun ikke stenge oss inne på badet.

Krangelen opphørte momentant. Vi var jo ikke idioter heller.

•

Noen ganger skjer det ting som hjelper deg, uten at du vet hvordan. Det kan være et menneske, en positiv opplevelse som preger deg (jeg ble dessverre ikke utsatt for de nevnte eksemplene), eller det kan være du selv som utvikler en fantastisk metode (ja da, der har du meg) som får deg gjennom de vanskelige tingene. Hjelp til selvhjelp, der altså.

Litt parallelt med «hi»-koden Shehed og jeg hadde laget oss, utviklet jeg en egen teknikk for hvordan jeg skulle unngå å bli trukket ned i mørket. Det må ha skjedd tidlig i livet mitt, for jeg sverger – det er som om den alltid har vært der. Den dag i dag er denne selvmekka teknikken min sterkeste overlevelsesstrategi.

Enkelt sagt er det en tanketeknikk, der jeg bestemmer meg for hva jeg skal fokusere på og hva jeg skal legge i skuffen som blir lukket og låst hver kveld. Det er sikkert noe fortrengning av tøffe ting inne i bildet, men hovedsakelig betyr det at jeg klarer å henge meg fast i de gode tingene i livet. Det er litt klisjéaktig, egentlig, men jeg tror likevel ikke det er så enkelt å få til. Shehed har for eksempel aldri hatt det på samme måte, men hun har vært med på å hjelpe fram de rette tankene.

«Tenk på Barbie-dokker, og på solen og regnbuen,» sa hun ofte på kveldene i Randaberg når vi skulle sove, men ikke klarte det fordi hodene våre var fylt av bilder ingen små barn skulle hatt, og fordi kroppene våre var anstrengte og urolige.

Jeg tenkte på Barbie-dokker så det knaket i hjernebarken, og litt etter litt klarte jeg å skyve vekk blod og gørr til fordel for dansende Barbier under regnbuen. Senere klarte jeg å fjerne tristhet til fordel for tanken på nye klær, og det utviklet seg videre til at jeg lærte meg å stenge av mennesker som skuffet meg. Dem er det jo ganske mange av. Allerede før jeg ble kjent med faren min, hadde jeg minst en håndfull voksne mennesker som hadde sviktet meg totalt. Men det er klart, da pappa kom, sørget han for å fucke det så inn i helvete til at ingenting av det jeg hadde opplevd til da kunne måle seg med hans svik.

Den jævla ekle mannen.