DEN BLEKE FORBRYTER

Philip Kerr

DEN BLEKE FORBRYTER

OVERSATT FRA ENGELSK AV
RUNE LARSSTUVOLD, MNO

PEGASUS FORLAG A/S, OSLO 2015

ORIGINALENS TITTEL: THE PALE CRIMINAL

COPYRIGHT © 1990 PHILIP KERR

NORSK UTGAVE: © PEGASUS FORLAG 2008

E-BOK 2015 © PEGASUS FORLAG

OMSLAG: ANDREAS R. SUND

TILRETTELAGT FOR EBOK: eBokNorden as

ISBN 978-82-442-0184-1 (epub)

Rune Larsstuvold er medlem av Norsk Oversetterforening

Sitatet på side 7 om «Den bleke forbryter» er fra kapittelet med samme navn i Friedrich Nietzsche: Also sprach Zarathustra, norsk utg. Slik talte Zarathustra (Gyldendals Fakkelbøker 1962/2006), overs. Amund Hønningstad.

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Pegasus Forlag AS eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse istrid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til Jane

Meget av det som de kaller godt, får meg til å vemmes, og visselig ikke det som de kaller ondt. Jeg skulle ønske de var besatt av et vanvidd som de kunne gå til grunne på – lik denne bleke forbryter! Sannelig, jeg skulle ønske dette vanvidd het sannhet eller troskap eller rettferdighet; men de anskaffer seg sine dyder for å leve lenge i lunken selvtilfredshet.

Nietzsche

FØRSTE DEL

Man legger fortere merke til jordbærterten i Café Kranzler når dietten nekter en å spise den.

Altså, nå i det siste er jeg begynt å få det på samme måte når det gjelder kvinner. Det er ikke det at jeg er på diett, det er heller slik at jeg simpelthen blir oversett av servitrisene. Og så er det så mange vakre rundt omkring. Kvinner, mener jeg, og jeg kan jo like gjerne knulle en servitrise som en hvilken som helst annen kvinne. Det var en kvinne for et par år siden. Jeg var forelsket i henne, men hun bare forsvant. Vel, det skjer jo med mange mennesker i denne byen. Men etter det har det bare vært en og annen tilfeldig affære. Og den som nå ser meg på Unter den Linden, ville tro at jeg stirret på pendelen til en hypnotisør, slik jeg vrir hodet hit og dit. Ikke vet jeg, kanskje det er heten. Denne sommeren er det så hett i Berlin som i armhulen til en baker. Eller kanskje det bare er meg, som snart runder førti og blir smått ko-ko pludrende i nærheten av små barn. Uansett hva grunnen kan være er denne trangen jeg har til å formere meg intet mindre enn bestialsk, og det kan kvinner lese i blikket mitt og dermed holder de seg langt unna.

Til tross for det fikk bestialiteten, kynisk nok, litt av en arisk renessanse gjennom den lange, hete sommeren 1938.

1

Fredag 26. august

«Akkurat som en jævla gjøk.»

«Hva da?»

Bruno Stahlecker kikket opp fra avisen.

«Hitler, hvem ellers?»

Hjertet sank i meg da jeg fornemmet at nok en av min partners dypsindige nazi-metaforer var på vei. «Ja, naturligvis,» svarte jeg bestemt, i håp om at mitt uttrykk for full forståelse ville hindre ham i å gå inn i en mer detaljert forklaring. Men den gang ei.

«Ikke før har han kastet den flyveferdige østerrikske fugleungen ut av det europeiske redet, før det begynner å se utrygt ut for den tsjekkoslovakiske.» Han klasket til avisen med håndbaken. «Har du sett dette, Bernie? Tyske troppeforflytninger på grensen til Sudetenland.»

«Ja, jeg antok at det var det du snakket om.» Jeg satte meg til med morgenens post og begynte å sortere den. Det var flere sjekker, og de gjorde sitt til å ta brodden av irritasjonen over Bruno. Det var ikke til å tro, men han hadde åpenbart tatt seg et glass allerede. Vanligvis holdt han seg helst til enstavelsesord (noe jeg foretrekker siden jeg er en tanke fåmælt selv), men brennevin gjorde Bruno bestandig mer snakkesalig enn en italiensk kelner.

«Det merkelige er at foreldrene ikke legger merke til det. Gjøken kaster ut den ene ungen etter den andre, og fosterforeldrene fortsetter å mate den.»

«Kanskje de håper at han skal klappe igjen og forsvinne,» sa jeg med tydelig adresse, men Bruno hadde altfor tykk hud til å la seg merke med det. Jeg lot blikket gli over innholdet i et av brevene, og så leste jeg det igjen, langsommere.

«De vil rett og slett ikke legge merke til det. Hva inneholder posten?»

«Hm? Å, noen sjekker.»

«Velsignet være den dag som bringer en sjekk. Noe annet?»

«Et brev. Av den anonyme sorten. En som vil at jeg skal møte ham i Riksdagen ved midnatt.»

«Sier han hvorfor?»

«Påstår han har opplysninger om en av mine gamle saker, en savnet person som fortsatt er savnet.»

«Akkurat, jeg husker sånne like godt som jeg husker hunder med hale. Svært sjeldne tilfeller. Skal du gå?»

Jeg trakk på skuldrene. «Jeg har sovet dårlig i det siste, så hvorfor ikke?»

«Du mener bortsett fra det faktum at Reichstag er en nedbrent ruin som det ikke er trygt å gå inn i? Tja, for det første kunne det være en felle. En eller annen er kanskje ute etter å ta livet av deg.»

«Kanskje det var du som sendte det, da.»

Han lo tvungent. «Kanskje jeg burde bli med deg. Jeg kunne holde meg utenfor synsvidde, men innenfor hørevidde.»

«Eller skuddvidde?» Jeg ristet på hodet. «Hvis man vil drepe noen, så ber man ikke vedkommende møte på et sted der det vil være helt naturlig å være på vakt.» Jeg trakk ut skuffen i skrivebordet.

Den synlige forskjellen mellom Mauseren og Waltheren var ikke stor, men det var Mauser-pistolen jeg tok fram. Grepet rundt skjeftet og tyngden i hånden gjorde at den føltes mer solid enn den litt mindre Waltheren, og den manglet ikke skuddkraft. Det var en pistol som i likhet med en fet sjekk, alltid gav meg en følelse av skjult selvtillit når jeg stakk den i jakkelommen. Jeg viftet med pistolen i retning av Bruno.

«Og uansett hvem som har sendt meg invitasjonen, så vet vedkommende at jeg vil være bevæpnet.»

«Tenk om det er mer enn én?»

«Pokker heller, Bruno, det er ingen grunn til å male fanden på veggen. Jeg ser farene, men det ligger i vår bransjes natur. Journalister får pressemeldinger, soldater får ordrer, og detektiver får anonyme brev. Hvis jeg hadde ønsket meg lakksegl på brevene hit, så hadde jeg blitt advokat, for helvete.»

Bruno nikket, dro litt i øyelappen og flyttet nervene videre til pipa – symbolet på vårt partnerskaps fallitt. Jeg hater piperøykingens parafernalia: Tobakkspungen, piperenseren, lommekniven og den spesielle lighteren. Piperøykeren er famlingens og fomlingens stormester, og en like stor fordervelse for vår verden som en misjonær som går i land på Tahiti med en kasse full av bh-er. Det var ikke Brunos feil, for på tross av drikkingen og de irriterende små vanene hans, var han fortsatt den dyktige etterforskeren som jeg hadde reddet fra forglemmelse på en avsidesliggende Kripo-stasjon i Spreewald. Nei, feilen lå hos meg: Jeg hadde oppdaget at jeg var like uegnet som kompanjong som jeg ville vært som øverste sjef i Deutsche Bank.

Da jeg kikket på ham, fikk jeg dårlig samvittighet.

«Husker du hva vi pleide å si under krigen? Hvis det bærer ditt navn og din adresse, kan du være sikker på at det kommer fram til deg.»

«Jeg husker det,» sa han, tente pipa og konsentrerte seg om Völkischer Beobachter igjen. Jeg betraktet ham med forvirring mens han leste.

«Du kunne like gjerne vente på byvekteren som å finne noe nytt med substans i den der.»

«Sant nok. Men jeg liker å lese en avis om morgenen, selv om den er full av dritt. Det er en vane jeg har lagt meg til.» Vi satt begge tause en stund. «Det er enda en av de annonsene her: ‘Rolf Vogelmann, privat etterforsker, spesialist på savnede personer’.»

«Aldri hørt om ham.»

«Visst har du det. Det var en annonse sist fredag blant rubrikkannonsene. Jeg leste den høyt for deg. Husker du ikke det?» Han tok pipa ut av munnen og pekte på meg med stilken. «Vet du hva, kanskje vi skulle avertere, Bernie.»

«Hvorfor det? Vi har så mange oppdrag som vi kan makte og mer enn det. Det har aldri gått bedre enn nå, så hvorfor skaffe oss en ekstra utgift? Uansett er det omdømmet som teller i denne bransjen, ikke spaltemillimeterne i partiorganet. Denne Rolf Vogelmann har tydeligvis ikke peiling på hva i helvete han driver med. Tenk på alle de jødiske klientene vi har. Ingen av dem leser den slags dritt.»

«Nei, hvis du ikke tror vi trenger det, Bernie …»

«Like mye som en tredje brystvorte.»

«En gang var det noen som mente at det betød lykke.»

«Og ganske mange andre som mente at det var grunn god nok til å brenne vedkommende på bålet.»

«Djevelens merke, hva?» Han klukklo. «Hei, kanskje Hitler har en.»

«Like sikkert som at Goebbels har en hestehov. Faen heller, de kommer fra helvete alle sammen. Hver eneste djevel av dem.»

Jeg hørte skrittene mine gi gjenlyd på en øde Königsplatz da jeg nærmet meg det som var igjen av riksdagsbygningen. Bare Bismarck så ut til å være forberedt på å utfordre min tilstedeværelse der han stod på sokkelen sin foran den vestre inngangen, med hånden på sverdet og hodet vendt mot meg. Men etter det jeg kunne huske, hadde han aldri vært noen entusiast når det gjaldt det tyske parlamentet – hadde aldri satt sine bein der, så jeg tvilte på at han ville vært særlig tilbøyelig til å forsvare den institusjonen som statuen av ham snudde ryggen til, symbolsk nok, kanskje. Ikke at det var så mye ved denne ganske så overlessede bygningen i renessansestil som det så ut til å være bryet verdt å kjempe for nå. Med den røyksvertede fasaden så den ut som en vulkan etter det siste og mest spektakulære utbruddet. Men brannen hadde vært mer enn bare 1918-republikkens brennoffer: Den var også den tydeligste løpeild som Tyskland kunne ha fått tent som varsel om hva Hitler og hans tredje brystvorte hadde på lager for oss.

Jeg gikk bort til nordsiden og det som hadde vært Portal V, publikumsinngangen, som jeg hadde gått gjennom én gang tidligere, sammen med moren min, for mer enn tretti år siden.

Jeg lot lommelykten bli liggende i frakkelommen. En mann med lykt i hånden nattestid trenger bare å male et par hvite sirkler på brystet for å bli en bedre skyteskive. Og dessuten kom det mer enn nok måneskinn gjennom det som var igjen av taket til at jeg kunne se hvor jeg gikk. Da jeg tråkket gjennom den nordre vestibylen og inn i det som en gang hadde vært en ventehall, trakk jeg likevel Mauserens glidestykke tilbake med så mye lyd at den som ventet på meg, hvem det nå var, skulle vite at jeg var bevæpnet. Og i den nifse, rungende stillheten var lyden sterkere enn fra en prøyssisk kavalerieskadron.

«Den der får du ikke bruk for,» sa en stemme fra galleriet over meg.

«Jeg tror jeg beholder den en stund til likevel. Det kan være rotter her.»

Mannen lo foraktelig. «Rottene forlot denne skuten for lenge siden.» Lysstrålen fra en lykt traff meg i ansiktet. «Kom opp hit, Günther.»

«Det er noe kjent ved den stemmen,» sa jeg og begynte på trappen.

«Jeg har det på samme måten. Noen ganger kjenner jeg igjen stemmen min, men jeg gjenkjenner bare ikke mannen som bruker den. Det er vel ikke noe rart i det, vel? Ikke nå for tiden.» Jeg tok fram lommelykten og rettet den mot mannen som jeg nå kunne se idet han trakk seg innover i rommet foran meg.

«Det var interessant å høre. Jeg skulle gjerne hørt deg si den slags borte i Prinz Albrecht Straße.»

Han lo igjen.

«Så du gjenkjenner meg altså likevel?»

Jeg nådde ham igjen ved siden av en stor marmorstatue av keiser Wilhelm I som stod midt i en stor, åttekantet hall, og lyset fra lykten min kunne endelig avsløre trekkene hans. Det var noe kosmopolitisk ved dem, selv om han snakket Berlin-dialekt. Noen ville nok til og med ha sagt at han så ikke så rent lite jødisk ut, dersom man skulle gå ut fra størrelsen på nesen. Den dominerte ansiktet hans som viseren på et solur og trakk overleppen ut til et tynt, forvrengt smil. Det grånende, lyse håret var kortklipt, noe som fikk pannen til å virke enda høyere. Det var et lurt og listig ansikt, og det passet mannen perfekt.

«Overrasket?» spurte han.

«Over at sjefen for kriminalpolitiet i Berlin skulle sende meg et anonymt brev? Nei, den slags skjer da hele tiden.»

«Hadde du kommet om jeg hadde skrevet under?»

«Sikkert ikke.»

«Og hvis jeg hadde foreslått at du skulle komme til Prinz Albrecht Straße i stedet for hit? Innrøm at du ble nysgjerrig.»

«Når begynte Kripo å foreslå for folk at de skal møte opp i hovedkvarteret?»

«Du har nok et poeng.» Arthur Nebes selvsikre smil ble enda bredere mens han fant fram en lommelerke fra frakkelommen. «En støyt?»

«Ja, takk, gjerne.» Jeg tok en stor munnfull av den blanke snapsen som der Reichskriminaldirektor hadde vært så omtenksom å sørge for, og så fant jeg fram sigarettene. Etter å ha tent for oss begge holdt jeg fyrstikken opp et øyeblikk.

«Ikke det enkleste stedet å tenne på,» sa jeg. «Én mann, på egenhånd – han må ha vært litt av en spreking. Og selv da må det ha tatt van der Lubbe hele natten å få fart på det lille leirbålet, vil jeg tro.» Jeg tok et drag av sigaretten og la til: «Det sies at Fete Hermann hadde en finger med i spillet. Det vil si en hel hånd full av brennende knusk.»

«Jeg er sjokkert, dypt sjokkert over å høre at du fremsetter en så skandaløs påstand mot vår kjære statsminister.» Men Nebe lo da han sa det. «Stakkars gamle Hermann, tenk å få den uoffisielle skylden for dette. Jo, han var med på brannstiftelsen, men det var ikke han som arrangerte festen.»

«Hvem var det da?»

«Joseph Krøpling. Den stakkars jævla hollenderen var en ekstra bonus. Van der Lubbe var så uheldig å ha bestemt seg for å tenne på her nøyaktig samme natt som Goebbels og karene hans. Joseph trodde det var julaften, særlig da det viste seg at Lubbe attpåtil var bolsjevik. Det var bare det at han glemte at anholdelse av en forbryter medfører rettssak, hvilket igjen medfører den irriterende formaliteten å skaffe beviser. Og fra første stund var det jo helt åpenbart for enhver med bind for øynene at Lubbe umulig kunne ha opptrådt alene.»

«Hvorfor sa han ingenting under rettssaken?»

«De pumpet ham full av noe slags dritt som holdt ham i ro, og truet familien hans. Du vet hvordan det er.» Nebe gikk rundt en enorm bronsekandelaber som lå forvridd på det skitne marmorgulvet. «Kom. Jeg vil vise deg noe.»

Han førte an inn i den store riksdagssalen der Tyskland sist så et skinn av demokrati. Høyt over oss stod restene av det som hadde vært bygningens glasskuppel. Nå var alt glasset blåst ut, og kobberdragerne lignet et gigantisk edderkoppnett mot den månelyse himmelen. Nebe rettet lykten mot de brannsvidde, kløyvde bærebjelkene som omkranset salen.

«Brannen har gjort stor skade på dem, men de halvfigurene som bjelkene hviler på – kan du se at noen av dem også løfter opp bokstaver?»

«Så vidt.»

«Ja, vel, noen av dem er nærmest uleselige. Men hvis du ser godt etter, kan du fortsatt se at de danner et motto.»

«Nei, det kan jeg ikke. Ikke klokken ett om natten.»

Nebe overhørte meg. «Det står: ’Landet foran partiet.’» Han gjentok mottoet nesten ærbødig, og så stirret han på meg med noe som jeg antok var et megetsigende blikk.

Jeg sukket og ristet på hodet. «Ja, det var bare det som manglet. Du? Arthur Nebe? Reichskriminaldirektor? Godværsnazist? Jeg må visst spise hatten min.»

«Brun utvendig, ja,» sa han. «Jeg vet ikke hvilken farge jeg har innvendig, men den er ikke rød – jeg er ingen bolsjevik. Men den er heller ikke brun, nei. Jeg er ikke nazist lenger.»

«Faen, da er du litt av en imitator.»

«Ja, det er jeg blitt. Jeg er nødt til det for å overleve. Det har naturligvis ikke vært sånn bestandig. Politiet er livet for meg, Günther. Jeg elsker det. Da jeg så hvordan liberalismen ødela det i Weimar-årene, tenkte jeg at nasjonalsosialismen ville gjenreise litt av respekten for lov og orden her i landet. I stedet er det blitt verre enn noen gang. Jeg var den som hjalp til med å ta kontrollen over Gestapo bort fra Diels, men bare for å se ham erstattet av Himmler og Heydrich, og …»

«… og da begynte det å regne for alvor. Jeg skjønner tegningen.»

«Det nærmer seg den tiden da alle blir nødt til å gjøre det samme. Det er ikke plass til agnostikere i det Tyskland som Himmler og Heydrich har planlagt for oss. Enten må man gjøre sin stemme hørt, eller så får man ta følgene. Men det er fremdeles mulig å få til noen forandringer innenfra. Og når tiden er inne, trenger vi menn som deg. Menn i politiet som er til å stole på. Det er derfor jeg har bedt deg om å komme hit – for å prøve å overtale deg til å komme tilbake.»

«Meg? Tilbake til Kripo? Nå spøker du. Hør her, Arthur, jeg har bygget opp en god forretning, jeg tjener godt på den nå. Hvorfor skulle jeg kaste vrak på det mot den tvilsomme fornøyelsen av å være tilbake i politiet igjen?»

«Det er ikke sikkert du har noe valg i sakens anledning. Heydrich mener at du kunne være en nyttig mann for ham dersom du var tilbake i Kripo.»

«Jeg skjønner. Noen spesiell grunn til det?»

«Det er en sak som han vil du skal ta deg av. Jeg trenger sikkert ikke fortelle deg at Heydrich tar sin fascisme svært personlig. Han får det vanligvis slik som han vil.»

«Hva dreier denne saken deg om?»

«Jeg vet ikke hva han har i tankene. Heydrich betror seg ikke til meg. Jeg ville bare advare deg slik at du er forberedt, slik at du ikke ville gjøre noe dumt, som å be ham dra til helvete, noe som kanskje ville være din naturlige reaksjon. Vi har begge stor respekt for dine evner som etterforsker. Også er det dessuten det at jeg gjerne vil ha en i Kripo som jeg kan stole på.»

«Ja, sånn er det å være populær.»

«Du gjør lurt i å tenke på det.»

«Jeg kan ikke se hvordan jeg kan unngå det. Det blir jo en avveksling fra kryssordet, vil jeg tro. Uansett skal du ha takk for advarselen, Arthur, det setter jeg pris på.» Jeg tørket meg nervøst rundt den tørre munnen. «Er det mer igjen av den limonaden? Jeg tror jeg kunne trenge en støyt. Det er ikke hver dag man får så gode nyheter.»

Nebe rakte meg lerken, og jeg tok til meg som et spedbarn ved sin mors bryst. Mindre tiltrekkende, men minst like tilfredsstillende.

«I kjærlighetsbrevet nevnte du at du hadde noen opplysninger om en gammel sak. Eller var det bare din versjon av barnemishandlerens hundevalp?»

«Det var en kvinne som du lette etter for en tid siden. En journalist.»

«Det er ganske lang tid siden. Nesten to år. Jeg fant henne aldri. En av mine altfor hyppige fiaskoer. Kanskje du burde la Heydrich få vite om det. Det kan kanskje overbevise ham om at jeg bør få slippe unna.»

«Vil du ha disse opplysningene eller ikke?»

«Må jeg rette på slipset før jeg kan få dem, Arthur?»

«Det er ikke stort, men det er i alle fall dette: For et par måneder siden satte eieren av gården der klienten din bodde, i gang med å pusse opp noen av leilighetene, deriblant hennes.»

«Så storsinnet av ham.»

«På toalettet hennes, bak et slags falsk panel, fant han brukerutstyret til en narkoman. Ikke narkotika, men alt man trenger til sitt misbruk – nåler, sprøyter, alt sammen. Og leieboeren som overtok etter henne da hun forsvant, var prest, så det virket ikke sannsynlig at utstyret var hans, vel? Og hvis damen brukte narkotika, så kunne jo det forklare en hel del, ikke sant? Jeg mener, man kan jo aldri vite hva en narkoman kan finne på.»

Jeg ristet på hodet. «Hun var ikke den typen. Det ville jeg ha merket, ikke sant?»

«Ikke nødvendigvis. Ikke hvis hun prøvde å vende seg av med det. Ikke hvis hun hadde sterk karakter. I alle fall ble det nå meldt fra om dette, og jeg tenkte at du gjerne ville vite om det. Så nå kan du lukke den mappen. Når hun hadde den slags hemmeligheter, er det ikke godt å si hva annet hun kan ha holdt skjult for deg.»

«Det kan ikke ha vært stort. Jeg fikk tatt en grundig titt på brystvortene hennes.»

Nebe smilte nervøst, usikker på om jeg var i ferd med å fortelle ham en grov vits.

«Så de var bra de, da – brystvortene hennes?»

«Det var bare to av dem, Arthur. Men de var skjønne.»

2

Mandag 29. august

Husene i Herbertstraße ville ha vært omgitt av hektar på hektar med busk-innrammede gressplener i alle andre tyske byer enn Berlin. Her fylte de sine tilmålte tomter så fullstendig at det var liten eller ingen plass igjen til gress eller helleganger. Noen av dem lå ikke lengre enn ytterdørens bredde fra fortauet. Arkitektonisk sett representerte de en stilblanding, fra palladiansk via ny-gotisk og jugend til noe som var så stedegent at det var umulig å beskrive dem. Sett og vurdert under ett minnet Herbertstraße om en forsamling av gamle feltmarskalker og storadmiraler i full galla som var tvunget til å sitte på ekstremt små og utilstrekkelige feltstoler.

Den store bryllupskaken av et hus som jeg var blitt tilkalt til, hørte egentlig naturlig hjemme på en plantasje ved Mississippi-elven – et inntrykk som ble forsterket av den svarte fullriggeren av en tjenestekvinne som åpnet døren. Jeg viste henne legitimasjonen min og sa at jeg var ventet. Hun stirret tvilende på ID-kortet, som var hun Himmler selv.

«Fru Lange har ikke sagt noe til meg om Dem.»

«Da har hun vel glemt det, antar jeg. Det er bare en halv time siden hun ringte til kontoret mitt,» sa jeg.

«Ja vel,» sa hun motvillig. «De får komme inn, da.»

Hun viste meg inn i en dagligstue som man kanskje ville kalt elegant, hadde det ikke vært for det store og bare delvis oppgnagde kjøttbeinet som lå på teppet. Jeg så meg rundt etter en eier til det, men ingen var å se.

«Ikke rør noe,» sa den svarte fullriggeren. «Jeg skal si fra at De er her.» Så vagget hun av sted for å finne fruen, mumlende og brummende som om jeg hadde jaget henne opp av badekaret. Jeg satte meg i en sofa der det var skåret ut delfiner i armlenene av mahogni. Ved siden av den stod et bord som passet til, der bordplaten hvilte på delfinhaler. Delfiner var en komisk effekt som alltid hadde vært populær blant tyske møbelsnekkere, men personlig har jeg sett større humoristisk sans i et frimerke til tre pfennig. Jeg satt der i omkring fem minutter før fullriggeren kom seilende tilbake og sa at fru Lange kunne ta imot meg nå.

Vi gikk bortover en lang, dyster gang der en rekke utstoppede fisker hadde sitt hjem, og jeg stoppet opp for å beundre en av dem, en fin laks.

«Pen fisk,» sa jeg. «Hvem er fiskeren?» Hun snudde seg utålmodig.

«Ingen fiskere her,» sa hun. «Bare fisk. Dette er litt av et hus når det gjelder fisker, og katter, og hunder. Bare at kattene er verst. Fisken er i hvert fall død. Du kan ikke tørke støv av de kattene og hundene.»

Nesten automatisk lot jeg fingeren gli over laksens monter. Det var ikke mye som tydet på at det forekom noen form for støvtørring, og selv etter mitt relativt korte opphold i huset Lange, var det lett å slå fast at teppene sjelden ble støvsuget, om de i det hele tatt ble det. Etter gjørmen i skyttergravene skulle det mer til enn noen smuler og litt støv for å sjenere meg. Men samtidig hadde jeg besøkt et stort antall hjem i den verste slummen i Neukölln og Wedding som ble holdt renere enn dette.

Fullriggeren åpnet et par glassdører og trådte til side. Jeg gikk inn i en rotet stue som også så ut til å være delvis arbeidsrom, og dørene ble lukket bak meg.

Hun var en stor og fet orkidé av en kvinne. Fettet hang ned fra det ferskenfargede ansiktet og fra armene og fikk henne til å se ut som en av de tåpelige hundene som er avlet fram med en pels som er flere nummer for stor. Hennes egen tåpelige hund var alt i alt enda mer formløs enn den kinesiske tempelhunden som hun selv kunne minne om.

«Det er svært snilt av Dem å komme på så kort varsel,» sa hun. Jeg svarte med noen ærbødige grynt. Hun hadde tross alt den slags innflytelse som man bare får ved å bo på en så flott adresse som Herbertstraße.

Fru Lange satte seg på en grønn sjeselong og bredte hundepelsen ut over sitt sjenerøse fang, lik et strikketøy hun tenkte å arbeide med mens hun forklarte meg problemet sitt. Jeg anslo henne til å være midt i femtiårene. Ikke at det spilte noen rolle. Når kvinner passerer femti, er alderen ikke lenger av interesse for andre enn dem selv. For menn er situasjonen den stikk motsatte.

Hun fant fram et sigarettetui og bød meg en idet hun la til: «Det er mentol.»

Jeg tror det var ren nysgjerrighet som fikk meg til å ta en, men da jeg fylte lungene med det første draget, rykket jeg til fordi jeg rett og slett hadde glemt hvor avskyelig en mentolsigarett smaker. Hun klukklo av mitt åpenlyse ubehag.

«Men se og slukk den, da, menneske, for Guds skyld. De smaker grusomt. Jeg vet ikke hvorfor jeg røyker dem, virkelig ikke. Ta en av Deres egne, ellers får jeg aldri oppmerksomheten Deres.»

«Mange takk,» sa jeg og stumpet sigaretten i en hjulkapsel av et askebeger. «Jeg tror jeg gjør det.»

«Og når De først er i gang, kan De skjenke oss et glass. Jeg vet ikke hvordan det er med Dem, men jeg kan absolutt trenge et.» Hun pekte mot en diger biedermaier-sekretær, der den øvre delen var en kopi av et gresk tempel med joniske søyler av bronse.

«Det står en flaske gin i det møbelet,» sa hun. «Jeg kan ikke tilby annet enn limejuice å blande med. Jeg drikker aldri noe annet, er jeg redd.»

Det var litt tidlig for meg, men jeg blandet to likevel. Jeg likte at hun prøvde å få meg til å slappe av, selv om dét egentlig var en av mine yrkesmessige ferdigheter. Men nå var jo ikke fru Lange det minste nervøs. Hun så ut til å være en kvinne som hadde ganske mange yrkesmessige ferdigheter selv. Jeg rakte henne glasset og satte meg i en knirkende skinnstol ved siden av sjeselongen.

«Er De en observant person, herr Günther?»

«Jeg kan se hva som skjer i Tyskland, hvis det er det De mener.»

«Det var det ikke, men jeg er glad for å høre det likevel. Nei, det jeg mener er: hvor flink er De til å legge merke til ting?»

«Kom igjen, fru Lange, det er ingen grunn til å gå som katten rundt den varme grøten. Gå rett bort og forsyn Dem.» Jeg ventet litt og så at hun følte seg stadig mer utilpass. «Jeg skal si det for Dem hvis De vil. De mener: hvor dyktig etterforsker er jeg.»

«Jeg er redd jeg vet så lite om slikt.»

«Ingen grunn til at De skulle vite noe.»

«Men hvis jeg skal betro meg til Dem, forekommer det meg at jeg burde ha en viss forestilling om Deres referanser.»

Jeg smilte. «De forstår nok at min bransje ikke er slik at jeg kan vise Dem uttalelser fra en rekke tilfredse kunder. Fortrolighet er av like stor betydning for mine klienter som det er i skriftestolen. Kanskje enda viktigere.»

«Men hvordan skal man kunne vite at man har bestilt tjenestene til en som er dyktig til det han driver med?»

«Jeg er meget flink til det jeg driver med, fru Lange. Mitt navn og rykte er godt. For et par måneder siden var det til og med noen som ville kjøpe virksomheten min. Det var faktisk et ganske godt tilbud.»

«Hvorfor solgte De ikke?»

«For det første var ikke forretningen til salgs. Og for det andre ville jeg bli en like dårlig ansatt som arbeidsgiver. Likevel er det smigrende når sånt skjer. Men alt dette er naturligvis helt irrelevant. De fleste mennesker som trenger tjenestene til en privat etterforsker, trenger ikke å kjøpe firmaet. Vanligvis ber de bare advokaten sin om å få tak i en. De vil se at jeg anbefales av flere advokatfirmaer, innbefattet flere som liker verken tonen eller adferden min.»

«Tilgi meg, herr Günther, men etter min mening er den juridiske profesjonen sterkt overvurdert.»

«Det kan jeg ikke være uenig med Dem i. Jeg har aldri møtt en advokat som har følt seg for god til å stjele sin mors sparepenger og madrassen hun gjemte dem i.»

«I nesten alle forretningssammenhenger har jeg kunnet konstatere at min egen dømmekraft har vært langt mer pålitelig.»

«Hvilken forretning er det da vi snakker om, fru Lange?»

«Jeg eier og driver en forlagsvirksomhet.»

«Lange Verlag?»

«Som sagt, det er ikke ofte jeg har tatt feil når jeg har stolt på min egen vurderingsevne, herr Günther. Forleggeri handler om smak, og for å vite hva som selger, må man ha en viss fornemmelse av smaken til dem man skal selge til. Nå er jeg berliner til fingerspissene, og jeg tror jeg kjenner denne byen og dens innbyggere like godt som noen. Så når det gjelder mitt opprinnelige spørsmål, som dreide seg om hvor observant De er, ber jeg Dem svare på dette: Hvis jeg var en fremmed i Berlin, hvordan ville De beskrive denne byens innbyggere for meg?»

Jeg smilte. «Hva er en berliner, hva? Det er et godt spørsmål. Det har aldri hendt meg noen gang at en klient har bedt meg hoppe gjennom tønnebånd først for å vise hvor flink jeg er. Vet De, jeg pleier ikke å vise kunster, men i Deres tilfelle skal jeg gjøre et unntak. Berlinere liker at det gjøres unntak for dem. Jeg håper De følger med nå, for forestillingen er allerede i gang. Ja, de liker å føle seg spesielle, selv om de samtidig liker å vokte fasaden. De ser stort sett like ut alle sammen. Skjerf, hatt – og sko som er så solide at man kunne gå til Shanghai i dem uten å få gnagsår. Nå er det faktisk slik at berlinerne liker å gå, og det er grunnen til at så mange av dem har hund: en ondskapsfull en hvis man er mann, noe yndig noe hvis man er noe annet. Mennene kjemmer håret oftere enn kvinnene, og de dyrker barter som man kan jakte villsvin i. Turistene tror at mange menn i Berlin liker å kle seg i kvinneklær, men det er i virkeligheten de stygge kvinnene som gir mennene et dårlig rykte. Ikke det at det er så mange turister her for tiden. Nasjonalsosialismen har gjort dem like sjeldne som Fred Astaire i militærstøvler.

Innbyggerne i denne byen bruker fløte til nesten alt, inklusive øl, og øl er noe de virkelig tar alvorlig. Kvinnene foretrekker ti minutters skumtopp, akkurat som mennene, og de har ikke noe imot å betale selv. Nesten alle som kjører bil kjører for fort, men ingen ville noensinne drømme om å kjøre på rødt. De har elendige lunger fordi luften er dårlig, og fordi de røyker for mye, og en humoristisk sans som virker grusom hvis man ikke forstår den, og enda verre hvis man gjør det. De kjøper kostbare biedermeierskap som er så solide som boligblokker, og så henger de opp små gardiner på innsiden av glasset for å skjule hva de har der inne. Det er en typisk og særegen blanding av det prangende og det private. Hvordan klarer jeg meg?»

Fru Lange nikket. «Bortsett fra bemerkningen om Berlins stygge kvinner klarer De Dem helt fint.»

«Den var ikke relevant.»

«Men der tar De feil. Nå skal De ikke trekke den tilbake, for da slutter jeg å like Dem. Den var relevant. Det skal De oppdage om et øyeblikk. Hva er honoraret Deres?»

«Sytti mark per dag pluss omkostninger.»

«Og hvilke omkostninger kan det være snakk om?»

«Vanskelig å si. Reiser. Bestikkelser. Alt som skaffer opplysninger. De får kvitteringer for alt unntatt bestikkelsene. Dem er jeg redd De må ta mitt ord for.»

«Da får vi håpe at De er flink til å vurdere hva det er verdt å betale for.»

«Jeg har aldri fått klager.»

«Og jeg formoder at De vil ha noe på forskudd.» Hun gav meg en konvolutt. «De finner tusen mark i kontanter der. Er det tilfredsstillende for Dem?» Jeg nikket. «Jeg vil naturligvis ha en kvittering.»

«Naturligvis,» sa jeg og satte underskriften min på arket som hun hadde gjort ferdig på forhånd. Svært forretningsmessig, tenkte jeg. Å, ja da, hun var virkelig litt av en dame. «Hvordan hadde det seg at De valgte meg, forresten? De spurte ikke advokaten Deres, og,» la jeg tankefullt til, «jeg averterer selvsagt ikke.»

Hun reiste seg, og mens hun fortsatt holdt på hunden, gikk hun bort til skrivebordet.

«Jeg hadde et av visittkortene Deres,» sa hun og rakte meg det. «Eller sønnen min hadde det i hvert fall. Jeg fant det for over et år siden i lommen på en av de gamle dressene hans som jeg sendte til Vinterhjelpen.» Dette var hjelpeprogrammet som DAF, Deutsche Arbeitsfront, drev. «Jeg tok vare på det, siden jeg tenkte at han skulle få det tilbake. Men da jeg nevnte det for ham, bad han meg kaste det, er jeg redd. Bare at det gjorde jeg ikke, fordi jeg tenkte at det kunne komme til nytte en dag. Og jeg tok ikke feil, gjorde jeg vel?»

Det var et av de gamle visittkortene mine, som stammet fra tiden før jeg gikk i kompaniskap med Bruno Stahlecker. Det hadde til og med det tidligere hjemmetelefonnummeret mitt skrevet på baksiden.

«Jeg lurer på hvor han fikk tak i det,» sa jeg.

«Jeg tror han sa det var hos doktor Kindermann.»

«Kindermann?»

«Jeg kommer tilbake til ham om et øyeblikk, om jeg får lov.»

Jeg fant fram et nytt kort fra lommeboken. «Det spiller ingen rolle. Men jeg har en partner nå, så det er best De får et av de nye kortene.» Jeg rakte henne kortet, og hun plasserte det på skrivebordet ved siden av telefonen. Idet hun satte seg, ble ansiktet hennes alvorlig, som om hun hadde slått av et eller annet inni hodet.

«Og nå er det vel på tide å fortelle Dem hvorfor jeg bad Dem om å komme,» sa hun bistert. «Jeg vil at De skal finne ut hvem som driver utpressing mot meg.» Hun holdt inne mens hun flyttet seg utilpass på sjeselongen. «Jeg beklager, dette er ikke enkelt for meg.»

«Ta den tiden De trenger. Utpressing kan gjøre hvem som helst nervøs.» Hun nikket og gulpet i seg litt gin.

«Vel, for to måneder siden, kanskje litt mer, mottok jeg en konvolutt som inneholdt to brev min sønn hadde skrevet til en annen mann. Til doktor Kindermann. Jeg gjenkjente selvsagt min sønns håndskrift, og selv om jeg ikke leste dem, så forstod jeg at de var av intim karakter. Min sønn er homoseksuell, herr Günther. Jeg har kjent til det en stund, så dette ble ikke den grusomme avsløringen for meg som denne ondsinnede personen hadde hatt i sinne. Det gikk tydelig fram av brevet hans. Det stod også at han hadde flere lignende brev i sin besittelse som dem jeg hadde mottatt, og at han ville sende dem til meg hvis jeg betalte ham tusen mark. Dersom jeg avslo, så han ingen annen råd enn å sende dem til Gestapo. Jeg trenger neppe å forklare Dem, herr Günther, at den sittende regjeringen har inntatt en mindre opplyst holdning til disse ulykkelige unge menn enn man gjorde under republikken. Enhver kontakt mellom menn, uansett hvor overfladisk den er, blir ansett som straffbar i våre dager. Skulle Reinhard bli avslørt som homoseksuell, ville det utvilsomt føre til at han ble sendt til en konsentrasjonsleir i minst ti år.

Så jeg betalte, herr Günther. Sjåføren min la pengene på det oppgitte stedet, og en uke senere eller så mottok jeg, ikke en pakke brev som jeg hadde regnet med, men bare ett brev. Sammen med det kom nok en anonym beskjed som fortalte meg at avsenderen hadde ombestemt seg, at han var fattig, at jeg ble nødt til å kjøpe brevene tilbake ett for ett, og at han fremdeles hadde ti av dem i sin besittelse. Siden da har jeg fått tilbake fire, til en pris av nesten fem tusen mark. Hver gang krever han mer enn sist.»

«Vet sønnen Deres om dette?»

«Nei. Og foreløpig i hvert fall kan jeg ikke se noen grunn til at vi skulle behøve å lide begge to.» Jeg sukket og skulle til å gi uttrykk for min uenighet da hun stanset meg.

«Ja, De skal til å si at det gjør det vanskeligere å pågripe denne forbryteren, og at Reinhard kan ha opplysninger som kan være til hjelp for Dem. Det har De selvfølgelig helt rett i. Men De må høre hvilke grunner jeg har, herr Günther.

For det første er sønnen min en impulsiv gutt. Hans reaksjon vil mest sannsynlig være å be denne utpresseren dra til helvete, og ikke betale. Det ville ganske sikkert føre til at han ble arrestert. Reinhard er min sønn, og som hans mor elsker jeg ham svært høyt, men han er en tosk, som ikke har begrep om å være pragmatisk. Jeg har en mistanke om at hvem det nå er som driver utpressing mot meg, har skarp innsikt i menneskesinnet. Han forstår hvilke følelser en mor, en enke, har for sin eneste sønn – spesielt en som er så rik og relativt ensom som meg.

For det andre har jeg selv en viss forståelse for de homoseksuelles verden. Avdøde doktor Magnus Hirschfeld skrev flere bøker om emnet, en av dem er jeg stolt over å kunne si at jeg gav ut. Det er en hemmelighetsfull og ganske forræderisk verden, herr Günther. Og dette er utpresserens gebet. Så det kan hende at den onde personen faktisk er en av min sønns bekjente. Selv mellom menn og kvinner kan kjærlighet være grunn nok til utpressing – ikke minst når det er utroskap med i bildet, eller raseskjending, som ser ut til å være en enda større grunn til bekymring hos disse nazistene.

På grunn av dette skal jeg informere Reinhard når De har avslørt utpresserens identitet, og da får det bli opp til ham hva som videre skal skje. Men inntil da skal han ikke vite noe om dette.» Hun så spørrende på meg. «Kan De godta det?»

«Jeg finner ingen svake punkter i resonnementet Deres, fru Lange. Det virker som De har tenkt svært grundig igjennom dette. Kan jeg få se brevene fra sønnen Deres?» Hun strakte seg etter en mappe ved siden av sjeselongen og nikket, og så nølte hun.

«Kan det være nødvendig? Å lese brevene hans, mener jeg.»

«Ja, det er det,» sa jeg bestemt. «Og har De fortsatt brevene fra utpresseren?» Hun rakte meg mappen.

«Alt er der,» sa hun. «Brevene og de anonyme beskjedene.»

«Han har ikke bedt om å få dem tilbake?»

«Nei.»

«Det er bra. Det betyr at vi har å gjøre med en amatør. En som har drevet med slikt tidligere, ville ha bedt Dem om å levere tilbake beskjedene sammen med hver betaling. For å hindre Dem i å samle bevis mot ham.»

«Ja vel.»

Jeg kikket på det som jeg så optimistisk kalte bevismateriale. Beskjedene og konvoluttene var alle maskinskrevne på brevpapir av god kvalitet uten spesielle kjennetegn og postlagt i ulike postdistrikter i den vestlige delen av Berlin – W.35, W.40, W.50 – frimerkene var fra markeringen av femårsdagen for nazistenes maktovertakelse. Det fortalte meg i hvert fall noe. Denne markeringen fant sted 30. januar, så det virket ikke som fru Langes utpresser kjøpte frimerker så ofte.

Reinhard Langes brev var skrevet på det tykke papiret som bare forelskede bryr seg om å kjøpe – den sorten som koster så mye at man bare er nødt til å ta det på alvor. Håndskriften var pen og ordentlig, for ikke å si forsiktig, men det kunne man ikke si om innholdet. En tjener i et ottomansk badehus hadde kanskje ikke funnet noe spesielt å ta anstøt av, men i det nazistiske Tyskland var Reinhard Langes kjærlighetsbrev mer enn tilstrekkelige til å skaffe deres frekke forfatter en tur til en konsentrasjonsleir med brystet fullt av rosa trekanter.

«Denne doktor Lanz Kindermann,» sa jeg og leste navnet på den lime-duftende konvolutten. «Hva vet De egentlig om ham?»

«Reinhard ble på et tidspunkt overtalt til å bli behandlet for sin homoseksualitet. Til å begynne med prøvde han forskjellige endokrine preparater, men de virket ikke. Psykoterapi så mer lovende ut. Jeg tror flere høytstående partimedlemmer og gutter fra Hitler-Jugend har gjennomgått den samme behandlingen. Kindermann er psykoterapeut, og Reinhard ble først kjent med ham da han oppsøkte Kindermanns klinikk i Wannsee for å få behandling. I stedet fikk han et intimt forhold til Kindermann, som selv er homoseksuell.»

«De må unnskylde min uvitenhet, men hva er psykoterapi egentlig? Jeg trodde ikke den slags var tillatt lenger.»

Fru Lange ristet på hodet. «Jeg vet ikke riktig. Men jeg tror de legger hovedvekten på å behandle mentale forstyrrelser som en del av den totale fysiske helsetilstanden. Spør ikke meg hvordan det skiller seg fra den Freud-fyren, bortsett fra at han er jøde, og Kindermann er tysk. Kindermanns klinikk er utelukkende for tyskere. Velstående tyskere, med alkohol- og narkotikaproblemer, slike som lar seg tiltale av den mer eksentriske delen av medisinen – kiropraktikk og den slags. Eller slike som bare er ute etter kostbar hvile. Blant Kindermanns pasienter finner man stedfortredende Führer, Rudolf Hess.»

«Har De noen gang møtt doktor Kindermann?»

«En eneste gang. Jeg likte ham ikke. Han er en ganske så arrogant østerriker.»

«Er de ikke det alle sammen?» mumlet jeg. «Kan han være typen til å prøve seg på utpressing? Brevene var jo tross alt adressert til ham. Hvis det ikke er Kindermann, så må det være en som kjenner ham. Eller i hvert fall en som hadde muligheten til å stjele brevene fra ham.»

«Jeg må innrømme at jeg ikke mistenkte Kindermann av den enkle grunn at brevene impliserer dem begge.» Hun tenkte seg om en stund. «Jeg vet det høres dumt ut, men jeg ofret aldri en tanke på hvordan brevene kunne ha havnet i hendene på en annen person. Men når De nå nevner det, så vil jeg vel tro at de må være stjålet. Fra Kindermann vil jeg tro.»

Jeg nikket. «Ja vel,» sa jeg. «La meg nå stille Dem et litt vanskeligere spørsmål.»

«Jeg tror jeg vet hva De vil si, herr Günther,» sa hun og sukket tungt. «Har jeg vurdert muligheten for at min egen sønn er den skyldige?» Hun betraktet meg kritisk og la til: «Jeg tok altså ikke feil av Dem? Det var nettopp et så kynisk spørsmål jeg håpet De ville stille. Nå vet jeg at jeg kan stole på Dem.»

«At en etterforsker er kynisk er det samme som at en gartner har grønne fingrer, fru Lange. Noen ganger fører det til problemer for meg, men som oftest hindrer det meg i å undervurdere folk. Så derfor håper jeg De tilgir meg hvis jeg antyder at dette kunne være den beste av alle grunner til ikke å blande ham inn i denne etterforskningen, og at De allerede har tenkt den tanken.» Jeg så henne smile litt og la til: «De ser at jeg ikke undervurderer Dem, fru Lange.» Hun nikket. «Kan han ha knapt med penger, tror De?»

«Nei. Som styremedlem i Lange Verlag mottar han en betydelig gasje. Han har også inntekter fra et legat som hans far opprettet for ham. Han liker godt å gamble, sant nok. Men verre enn det er det, for meg, at han er eier av en fullstendig ubrukelig utgivelse ved navn Urania.»

«Utgivelse?»

«Et tidsskrift. Om astrologi, eller noe sånt slags tøv. Det har ikke ført til noe annet enn underskudd fra den dagen han kjøpte det.» Hun tente en ny sigarett og sugde på den med en trutmunn som om hun skulle til å plystre en melodi. «Og han vet at hvis han noensinne virkelig skulle mangle penger, så er det bare å komme og spørre meg.»

Jeg smilte sørgmodig. «Jeg vet at jeg ikke er det man kan kalle søt, men har De noen gang vurdert å adoptere en sånn som meg?» Hun lo av den, og jeg la til: «Han høres ut til å være en ganske heldig ung mann.»

«Han er svært bortskjemt, det er det som er saken. Og han er ikke så ung lenger.» Hun stirret ut i luften, og blikket så ut som om det fulgte sigarettrøyken. «For en rik enke som meg er Reinhard det folk i forretningslivet kaller et ’tapsforetagende’. Det er ingen skuffelser i livet som er i nærheten av å kunne sammenlignes med skuffelsen over ens eneste sønn.»

«Virkelig? Jeg har da hørt noen si at barn er en velsignelse når man blir eldre.»

«Vet De, til kyniker å være begynner De nå å høres ganske sentimental ut. Jeg hører lett at De ikke har barn selv. Så la meg korrigere Dem på ett punkt, herr Günther. Barn er alderdommens speil. De er den raskeste måten å eldes på som jeg vet om. Speilbildet av ens forfall. Spesielt mitt.»

Hunden gjespet og hoppet ned fra fanget hennes som om den hadde hørt dette mange ganger før. Nede på gulvet strakte den seg og løp mot døren, der den snudde seg og kikket forventningsfullt mot eieren. Upåvirket av dette uttrykket for hundemessig overmot reiste hun seg og slapp villdyret ut av stuen.

«Så hva skjer nå?» sa hun idet hun kom tilbake til sjeselongen.

«Vi venter på en ny beskjed. Jeg tar meg av den neste betalingen. Men før det tror jeg det vil være en god idé om jeg legger meg inn på Kindermanns klinikk et par dager. Jeg vil gjerne vite litt mer om Deres sønns venn.»

«Jeg antar at det er det De mener med omkostninger, ikke sant?»

«Jeg skal prøve å gjøre oppholdet kortvarig.»

«Gjør det,» sa hun og anla en slags skolefrøkentone. «Kindermann-klinikken tar hundre mark per døgn.»

Jeg plystret. «Meget respektabelt.»

«Og nå må jeg be Dem ha meg unnskyldt, herr Günther,» sa hun. «Jeg har et møte som jeg må forberede meg til.» Jeg la kontantene i lommen, og så gav vi hverandre hånden, og deretter tok jeg mappen hun hadde forberedt for meg og styrte dressen mot døren.

Jeg gikk tilbake bortover den støvete gangen og gjennom hallen. En stemme bjeffet: «Stopp en halv der, De. Jeg må slippe Dem ut. Fru Lange liker ikke at jeg ikke lukker ut gjestene selv.»

Jeg la hånden på dørklinken og fant noe klebrig der. «Det skyldes nok Deres varme personlighet, utvilsomt.» Irritert rev jeg døren opp idet den svarte fullriggeren kom brasende gjennom hallen. «Spar Dem bryderiet,» sa jeg og inspiserte hånden. «Bare fortsett med det De vanligvis driver med i denne støvskyen.»

«Har vært lenge hos fru Lange,» knurret hun. «Hun har aldri klaget.»

Jeg lurte på om utpressing hadde noe med saken å gjøre. Det skal tross alt gode grunner til for å ha en vakthund som ikke bjeffer. Jeg kunne heller ikke se at følelser kom inn i bildet – ikke når det gjaldt denne kvinnen. Det var mer sannsynlig at man kunne få et nært forhold til en krokodille. Vi stirret lenge på hverandre, og deretter sa jeg: «Røyker damen alltid så mye?»

Den svarte tenkte en stund og vurderte om dette var et lurespørsmål eller ikke. Omsider bestemte hun seg for at det ikke var det. «Hun har alltid en kistespiker i munnen, det skal være visst.»

«Ja, da må jo det være forklaringen,» sa jeg. «Med all den sigarettrøyken rundt seg, skal jeg vedde på at hun ikke aner at De er her.» Hun bannet dempet, men rasende og slamret døren igjen i ansiktet på meg.

Jeg hadde mye å tenke på da jeg kjørte tilbake langs Kurfürstendamm mot sentrum. Jeg tenkte på fru Lange, og deretter på hennes tusen mark som jeg hadde i lommen. Jeg tenkte på et kort avbrekk på et hyggelig og komfortabelt sanatorium på hennes regning, og muligheten det gav meg, i hvert fall en stakket stund, for å komme meg unna Bruno og pipa hans, for ikke å snakke om Nebe og Heydrich. Kanskje jeg til og med kunne kureres for søvnløsheten og depresjonen som plaget meg.

Men først og fremst tenkte jeg på hvordan det i det hele tatt kunne ha seg at jeg hadde gitt visittkortet mitt og hjemmenummeret mitt til en østerriksk soper som jeg aldri noensinne hadde hørt om engang.

3

Onsdag 31. august

Området sør for Königstraße i Wannsee er hjemstedet for alle mulige slags private klinikker og hospitaler – av den smarte og skinnende typen der de bruker like mye eter på gulvene og vindusrutene som på pasientene. Hva behandlingen angår har de en tendens til å satse på sosial likhet. En mann kan være i besittelse av samme konstitusjon som en afrikansk hannelefant, og likevel kan de gladelig behandle ham som om han lider av granatsjokk, og sette et par nysminkede sykepleiersker til å hjelpe ham med de tyngste typene tannbørster og toalettpapir, forutsatt at han kan betale for det, naturligvis. I Wannsee betyr bankkontoen mer enn blodtrykket.

Kindermanns klinikk lå i en stille gate i en stor hage av det striglete slaget, som skrånet ned mot en liten vik av den store innsjøen, og som i tillegg til de mange almetrærne og kastanjetrærne rommet en utstikker med søylegang, et båthus og en kunstig gotisk ruin som var så skikkelig utført at den virket nesten helt ekte. Den så ut som en middelaldersk telefonkiosk.

Selve klinikken var en slik blanding av gavler, bindingsverk, sprosseverk, skyteskår og små tårn at den lignet mer på en borg ved Rhinen enn et sanatorium. Jeg ventet nesten å få se et par galger på taket eller høre skrik fra en avsidesliggende kjeller der jeg stod og betraktet den. Men alt var stille, og det var ingen tegn til mennesker noe sted. Bare den fjerne lyden fra en firer uten styrmann ute på innsjøen bortenfor trærne provoserte fram noen hese kommentarer fra kornkråkene.

Da jeg gikk gjennom hoveddøren, tenkte jeg at det nok ville være større mulighet for å se noen av beboerne luske omkring utenfor på den tiden av døgnet da flaggermusene vurderte å begi seg ut i skumringen.

Rommet mitt var i fjerde etasje, med utmerket utsikt til kjøkkenavdelingen. Det kostet åtti mark per dag og var det billigste de hadde, og da jeg lot blikket gli rundt i det, kunne jeg ikke la være å lure på om jeg for femti mark mer kunne fått noe som var litt større, som for eksempel en skittentøykurv. Men klinikken var full. Rommet mitt var det eneste som var ledig, sa sykepleiersken som fulgte meg opp.

Hun var et ordentlig sjarmtroll. Lignet en fiskerkone fra Baltikum, men uten den sjarmerende landsens småpraten. Da hun hadde redd opp sengen og bedt meg kle av meg, var jeg nesten åndeløs av opphisselse. Først tjenestepiken hos fru Lange, og nå hun her, som brukte like mye leppestift som den korthalede flyveøglen. Det var ikke slik at de ikke hadde søtere sykesøstrer der. Jeg hadde sett massevis nedenunder. De må ha tenkt som så at når jeg fikk et så lite rom, måtte de gi meg en kjempestor sykepleierske som kompensasjon, det var det minste de kunne gjøre.

«Når åpner baren?» spurte jeg. Hennes humoristiske sans var til like stor glede som hennes skjønnhet.

«Alkohol er ikke tillatt her,» sa hun og rev en utent sigarett ut av munnen på meg. «Og absolutt ikke røyking. Doktor Meyer kommer straks for å undersøke Dem.»

«Og hvem er han, den som har ansvaret for annen klasse? Hvor er doktor Kindermann?»

«Doktoren er på en konferanse i Bad Neuheim.»

«Hva har han på sanatorium å gjøre? Når kommer han tilbake hit?»

«I slutten av uken. Er De en av doktor Kindermanns pasienter, herr Strauss?»

«Nei, nei det er jeg ikke. Men for åtti mark om dagen hadde jeg håpet på det.»

«Doktor Meyer er en meget dyktig lege, det kan jeg forsikre Dem om.» Hun skulte utålmodig på meg da det gikk opp for henne at jeg ennå ikke hadde vist tegn til å skulle kle av meg, og begynte å lage en kurrende lyd som hørtes ut som om hun prøvde å innynde seg hos en kakadue. Hun slo hendene sammen med et smell og bad meg skynde meg i seng så doktor Meyer kunne få undersøkt meg. Jeg anså henne for å være fullt kapabel til å gjøre det for meg og bestemte meg for ikke å gjøre motstand. Ikke bare var sykepleiersken min stygg, men hun hadde dessuten en måte å omgås pasienter på som hun måtte ha tilegnet seg på et handelsgartneri.

Da hun var gått, satte jeg meg til rette for å lese på sengen. Ikke den slags lesestoff som man ville beskrive som gripende, heller mer i retning av det utrolige. Ja, det var ordet – utrolig. Det hadde alltid eksistert sprø, okkulte magasiner i Berlin, som Zenit og Hagal, men fra bredden av Maas i vest til Memels bredder i øst var det ingenting som kunne sammenlignes med svindlerne som skrev for Reinhard Langes magasin, Urania. Et kvarters blaing var nok til å overbevise meg om at Reinhard Lange sikkert var på en snurr i hodet sitt. Det var artikler med titler som «Wotanismen og kristendommens egentlige opprinnelse», «De overmenneskelige kreftene hos menneskene i det tapte Atlantis», «Forklaringen på teorien om verdens-isen», «Esoteriske pusteøvelser for begynnere», «Spiritisme og raseerindring», «Doktrinen om den hule jord», «Antisemittismen som teokratisk arv», osv. For en mann som kunne få seg til å utgi slikt tøv, var pengeutpressing overfor hans gamle mor sikkert en form for jordnær aktivitet som kunne beskjeftige ham innimellom hans ariosofiske åpenbaringer, tenkte jeg.

Selv doktor Meyer, som heller ikke var et åpenlyst eksempel på det ordinære, fant å ville kommentere mitt valg av lesestoff.

«Leser De ofte slikt som dette?» spurte han, mens han dreide magasinet mellom hendene som om det var et merkelig artefakt Heinrich Schliemann hadde gravd fram fra en trojansk ruin.

«Nei, egentlig ikke. Jeg kjøpte det av ren nysgjerrighet.»

«Godt. En unormal interesse for det okkulte er ofte et tegn på en ustabil personlighet.»

«Vet De, jeg tenkte nøyaktig det samme selv.»

«Det er ikke alle som er enige med meg i det, naturligvis. Men visjonene til mange moderne religiøse personligheter – som Augustin og Luther – er nesten helt sikkert nevrotiske i sitt opphav.»

«Er det sant?»

«Å ja.»

«Hva mener doktor Kindermann?»

«Å, Kindermann har noen meget uvanlige meninger. Jeg er ikke sikker på at jeg forstår alt han driver med, men han er en meget intelligent mann.» Han grep håndleddet mitt. «Ja, absolutt en meget intelligent mann.»

Legen, som var sveitser, gikk i dress med vest av grønn tweed, med en stor nattsommerfugl av en tversover, briller og hadde samme lange, hvite skjegg som en hellig inder. Han skjøv ermet på pyjamasen min oppover armen og hengte en liten pendel fra undersiden av håndleddet mitt. Han betraktet den mens den svingte og dreide en stund før han meddelte meg at den mengden elektrisitet jeg avgav, kunne tyde på at jeg var unormalt deprimert og nervøs for et eller annet. Det var en imponerende, liten forestilling, men ikke desto mindre vanntett, siden de fleste som la seg inn ved klinikken sikkert var deprimerte eller nervøse for et eller annet, om det så bare var for regningen.

«Hvordan sover De?» spurte han.

«Dårlig. Et par timer hver natt.»

«Har De mareritt noen gang?»

«Ja, og jeg liker ikke ost engang.»

«Noen drømmer som gjentar seg?»

«Ingen spesielle.»

«Og hva med appetitten?»

«Ingen å snakke om.»

«Seksuallivet Deres?»

«Som appetitten. Ikke verdt å nevne.»

«Tenker De ofte på kvinner?»

«Hele tiden.»

Han gjorde noen notater, strøk seg over skjegget og sa: «Jeg skriver ut noen ekstra vitaminer og mineraler, spesielt magnesium. Jeg setter Dem også på en sukkerfri diett, med mye rå grønnsaker og tang. Vi skal bli kvitt noen av giftstoffene i Dem med en kur med blodrensende tabletter. Jeg vil også anbefale at De mosjonerer. Vi har et utmerket svømmebasseng her, og kanskje De til og med skulle prøve et regnvannsbad, som De vil finne meget oppkvikkende. Røyker De?» Jeg nikket. «Prøv å la det være en stund.» Han slo notisboken sammen. «Vel, alt dette skulle bedre Deres fysisk velvære. Underveis får vi så se om vi ikke kan bidra til en viss forbedring av Deres mentale tilstand gjennom psykoterapeutisk behandling.»

«Hva er egentlig psykoterapi for noe, doktor? De får unnskylde meg, men jeg trodde nazistene hadde stemplet det som dekadent.»

«Å nei, nei. Psykoterapi er ikke det samme som psykoanalyse. Den legger overhodet ingen vekt på det ubevisste. Den slags kan være greit nok for jøder, men det har ingen relevans for tyskere. Som De selv kommer til å oppleve, gjennomføres psykoterapeutiske behandlinger aldri isolert fra det fysiske. Her hos oss søker vi å behandle symptomene på mentale forstyrrelser ved å justere de holdningene som har forårsaket dem. Holdninger er betinget av personlighet, og personlighetens relasjon til omgivelsene. Drømmene Deres interesserer meg bare i den forstand at De i det hele tatt har dem. Å behandle Dem gjennom å prøve å tolke drømmene Deres, og avsløre hvilken seksuell betydning de måtte ha, er ærlig talt det rene tøv. Det kan man godt si er dekadent.» Han klukklo varmt. «Men det er jødenes problem og ikke Deres, herr Strauss. Akkurat nå er det aller viktigste at De får en god natts søvn.» Mens han sa dette, fant han fram fra legekofferten sin en sprøyte og en liten flaske som han satte fra seg på nattbordet.

«Hva er det?» spurte jeg usikker.

«Hyoscin,» sa han og gned armen min med desinfiserende sprit.

Injeksjonen kjentes kald der den krøp oppover armen, lik balsameringsvæske. Sekunder etter at det gikk opp for meg at jeg nok måtte finne en annen natt til å snoke i Kindermanns klinikk, registrerte jeg at repene som fortøyde meg til bevisstheten løsnet, og jeg drev av, sakte bort fra bredden, og Meyers stemme var allerede altfor langt borte til at jeg kunne høre hva han sa.

*

Etter fire dager på klinikken følte jeg meg bedre enn jeg hadde følt meg på fire måneder. I tillegg til vitaminene og dietten av tang og råkost hadde jeg prøvd vannterapi, naturterapi og behandling i solarium. Helsetilstanden min var blitt ytterligere diagnostisert gjennom undersøkelser av mine iriser, håndflater og fingernegler, noe som avslørte at jeg led av kalsiummangel. Dessuten hadde jeg lært autogen avslapningsteknikk. Doktor Meyer gjorde fremskritt med sin jungianske «helhetstilnærming» som han kalte det og planla å angripe depresjonen min med elektroterapi. Og selv om jeg ennå ikke hadde greid å undersøke Kindermanns kontor, hadde jeg i hvert fall fått en ny sykepleierske, en virkelig skjønnhet som het Marianne og som kunne huske at Reinhard Lange hadde oppholdt seg på klinikken i flere måneder. Hun hadde allerede vist seg villig til å diskutere arbeidsgiveren sin og klinikkens affærer med meg.

Hun vekket meg klokken sju med et glass grapefruktjuice og et utvalg piller som var en veterinær verdig.

Jeg nøt synet av bakendens kurver og strammingen over de svingende brystene mens hun dro gardinene til side og avslørte en vakker solskinnsdag, og ønsket at hun kunne avsløre den nakne kroppen sin like ubesværet.

«Og hvordan har så De det på denne vakre morgen?» sa jeg.

«Fælt,» sa hun og skar ansikt.

«Marianne, De vet da at det er meningen det skal være motsatt, ikke sant? Det er jeg som skal ha det fælt, og det er De som skal spørre hvordan jeg har det.»

«Jeg beklager, herr Strauss, men jeg er bare så helvetes lei av dette stedet.»

«Ja, men så legg Dem her hos meg og fortell meg alt om det. Jeg er veldig god til å lytte til andre menneskers problemer.»

«Jeg skal vedde på at De er veldig god til mye annet også,» sa hun og lo. «Jeg blir nødt til å ha bromid i juicen Deres.»

«Hva er vitsen med det? Det er allerede et helt apotek i full virksomhet inni meg. Jeg kan ikke se at enda et middel skulle gjøre stort fra eller til.»

«De skulle bare vite.»

Hun var en høy, atletisk utseende blondine fra Frankfurt med en nervøs humoristisk sans og et ganske sjenert smil som tydet på manglende selvsikkerhet. Noe som var merkelig, hennes åpenbare tiltrekningskraft tatt i betraktning.

«Et helt apotek,» sa hun spydig. «Noen få vitaminer og noe som gjør at De sover om natten. Det er ingenting i forhold til mange av de andre her.»

«Fortell meg om det.»

Hun trakk på skuldrene. «Noe som får dem til å våkne, og stimulerende midler som skal hjelpe dem å takle depresjoner.»

«Hva bruker de på pederastene?»

«Å, dem. Før gav de dem hormoner, men det hjalp ikke. Så nå prøver de aversjonsterapi. Men til tross for alt det de sier på Göring Institut om at det er en lidelse som kan behandles, sier alle legene privat at det er vanskelig å påvirke den grunnleggende holdningen. Kindermann burde vite det. Jeg tror han har litt av det selv. Jeg hørte ham si til en pasient at psykoterapi bare er til hjelp i behandlingen av de nevrotiske reaksjonene som kan oppstå som følge av homoseksualitet. At det hjelper pasienten til å slutte med å lure seg selv.»

«Så da har han bare paragraf 175 å bekymre seg for.»

«Hva er det?»

«Det er den paragrafen i den tyske straffeloven som gjør det til en forbrytelse å være homoseksuell. Var det dette som skjedde med Reinhard Lange? Ble han bare behandlet for sine medfølgende nevrotiske reaksjoner?» Hun nikket og satte seg på sengekanten. «Fortell meg litt om dette Göring Institut. Har det noe med Fete Hermann å gjøre?»

«Matthias Göring er fetteren hans. Stedet er opprettet for å kunne tilby psykoterapi under beskyttelse av Göring-navnet. Hvis det ikke var for ham, ville det vært lite behandling igjen i Tyskland innen psykiatrisk medisin som fortjente navnet. Nazistene ville ha ødelagt psykiatrien bare fordi dens ledende størrelse er jøde. Alt sammen er et eneste stort hykleri. Mange av dem holder seg fortsatt til Freud rent privat, samtidig som de fordømmer ham offentlig. Selv det såkalte ortopediske sykehuset for SS i nærheten av Ravensbrück er ingenting annet enn et psykiatrisk sykehus for SS. Kindermann er overlege der, i tillegg til at han er en av grunnleggerne av Göring Institut.»

«Hvem finansierer instituttet?»

«Deutsche Arbeitsfront, og Luftwaffe.»

«Naturligvis. Statsministerens frimerkekasse.»

Mariannes øyne smalnet. «De spør og graver mye, synes jeg. Hva er De egentlig, politi eller noe?»

Jeg stod opp fra sengen og dro på meg slåbroken. Jeg sa: «Eller noe.»

«Arbeider De med en sak her?» Hun sperret øynene opp av ren iver. «Noe som Kindermann kan være innblandet i?»

Jeg åpnet vinduet og lente meg ut en stund. Morgenluften var god å puste inn, selv den som steg opp fra kjøkkenet. Men en sigarett var bedre. Jeg fant min siste pakke på vindusbrettet og tente en. Marianne lot blikket dvele bebreidende på sigaretten i hånden min.

«De burde ikke røyke, vet De.»

«Jeg vet ikke om Kindermann er innblandet eller ikke,» sa jeg. «Det var det jeg håpet å finne ut ved å komme hit.»

«Vel, De trenger ikke bekymre Dem for meg,» sa hun heftig. «Jeg blåser i hva som kan skje med ham.» Hun reiste seg med armene i kors og et stramt drag rundt munnen. «Mannen er en drittsekk. Vet De, bare for et par uker siden arbeidet jeg en hel helg fordi ingen andre kunne. Han sa at han skulle betale meg dobbelt, kontant. Men han har ennå ikke betalt meg det han lovte. Det er den typen svin han er. Jeg kjøpte meg en kjole. Det var dumt av meg, jeg burde ha ventet. Så nå ligger jeg etter med husleien.»

Jeg diskuterte med meg selv om hun prøvde seg på en skrøne overfor meg da jeg oppdaget tårene i øynene hennes. Hvis dette var skuespill, så spilte hun godt. Uansett fortjente hun anerkjennelse.

Hun pusset nesen og sa: «Er De snill og gir meg en sigarett?»

«Ja visst.» Jeg gav henne pakken og tente en fyrstikk.

«Vet De, Kindermann kjente Freud,» sa hun og hostet litt av det første draget. «På medisinstudiet i Wien, da han var student. Etter at han tok avsluttende eksamen, arbeidet han en tid ved det psykiatriske asylet i Salzburg. Han kommer opprinnelig fra Salzburg. Da onkelen hans døde i 1930, arvet han dette huset, og da bestemte han seg for å gjøre det om til klinikk.»

«Det virker som De kjenner ham ganske godt.»

«I fjor sommer var sekretæren hans syk noen uker. Kindermann visste at jeg hadde sekretærpraksis og bad meg overta mens Tarja var borte. Jeg ble ganske godt kjent med ham. Godt nok til å mislike ham. Jeg blir ikke her så mye lenger. Jeg har fått nok, tror jeg. Tro De meg, det er riktig mange her som føler akkurat det samme.»

«Å? Tror du det er noen som kunne ha lyst til å ta igjen med ham? Noen som bærer nag til ham?»

«Da snakker De om sterkt nag, ikke sant? Ikke bare litt uoppgjort overtid?»

«Jeg antar det,» sa jeg og knipset sigaretten ut av det åpne vinduet.

Marianne ristet på hodet. «Nei, vent litt, forresten,» sa hun. «Det var en. For omtrent tre måneder siden sparket Kindermann en av de mannlige sykepleierne på grunn av fyll. Han var en fæl fyr, og jeg tror ikke noen var lei seg for at han forsvant. Jeg var ikke der selv da det skjedde, men jeg hørte at han hadde brukt sterke ord mot Kindermann da han dro.»

«Hva het han, denne mannlige pleieren?»

«Hering, Klaus Hering, tror jeg.» Hun så på klokken. «Hei, jeg må få unna arbeidet mitt. Jeg kan ikke prate med Dem hele dagen.»

«En ting til,» sa jeg. «Jeg trenger å snuse litt rundt på Kindermanns kontor. Kan du hjelpe meg?» Hun begynte å riste på hodet. «Jeg klarer det ikke uten deg, Marianne. I kveld?»

«Jeg vet ikke. Hva hvis vi blir oppdaget?»

«Det er ikke noe ’vi’. Du holder utkikk, og hvis noen får øye på deg, sier du bare at du hørte en lyd og ville undersøke hva det var. Jeg får ta det som det kommer. Kanskje jeg kan si at jeg gikk i søvne.»

«Ja, den er god.»

«Kom igjen, Marianne, hva sier du?»

«Ja vel, da, jeg blir med. Men vent til etter midnatt, for det er da vi låser for natten. Jeg kan møte Dem i solariet halv ett.»

Ansiktsuttrykket hennes forandret seg da hun så meg ta en femtimarkseddel fra lommeboken. Jeg presset den ned i brystlommen på den nypressede, hvite uniformen hennes. Hun tok den ut igjen.

«Jeg kan ikke ta imot denne,» sa hun. «De må ikke gjøre dette.» Jeg holdt rundt knyttneven hennes for å hindre henne i å levere seddelen tilbake.

«Hør her, det er bare litt hjelp i trange tider, i hvert fall til du får utbetalt overtiden din.» Hun så tvilende ut.

«Jeg vet ikke,» sa hun. «Det føles så feil på en måte. Dette er like mye som jeg tjener på en uke. Det er mye mer enn litt hjelp.»

«Marianne,» sa jeg, «det er hyggelig å få endene til å møtes, men enda hyggeligere hvis de er lange nok til å knyte sløyfe med.»