Philip Kerr

BERLIN NOIR TRILOGIEN

Marsfioler • Den bleke forbryter • Et tysk rekviem

OVERSATT FRA ENGELSK AV
RUNE LARSSTUVOLD, MNO

PEGASUS FORLAG A/S, OSLO 2015

ORIGINALENS TITTEL: Berlin Noir

COPYRIGHT © 1989, 1990, 1991 thynKer Ltd

NORSK UTGAVE: © Pegasus Forlag 2015

EBOK 2015 © Pegasus Forlag

OVERSETTELSE: Rune Larsstuvold, MNO

OMSLAG: Andreas R. Sund

TILRETTELAGT FOR EBOK: eBokNorden as

ISBN 978-82-442-0186-5 (epub)

Sitatet på side 273 om «Den bleke forbryter» er fra kapittelet med samme navn i Friedrich Nietzsche: Also sprach Zarathustra, norsk utg. Slik talte Zarathustra (Gyldendals Fakkelbøker 1962/2006), overs. Amund Hønningstad.

Sitatet på side 566 er fra diktet «A German Requiem, A Poem» av James Fenton, © James Fenton, Salamander Press 1980, ikke utgitt på norsk.

Sitatet i Tysk rekviem, kapittel 2, fra Profeten Daniel, kapittel 4, 33, og sitatet i kapittel 15 fra Paulus’ første brev til Korintierne i Det nye testamentet er gjengitt etter Bibelselskapets reviderte oversettelse av 1930, Det Norske Bibelselskaps Forlag, Oslo 1970.

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Pegasus Forlag AS eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Innhold

Marsfioler

MARSFIOLER

Til min mor

BERLIN, 1936

FØRSTE MANN: Har du lagt merke til hvordan Marsfiolene fullstendig har greidd å fortrenge partiveteraner som deg og meg?

ANDRE MANN: Det har du rett i. Hvis Hitler også hadde ventet litt med å slutte seg til nazistenes hylekor, så hadde han kanskje blitt Führer litt raskere til og med.

Schwarze Korps, november 1935

1

De merkeligste ting skjer i de dunkle drømmene til Den Store Forføreren …

I morges, på hjørnet av Friedrichstraße og Jägerstraße, så jeg to menn, SA- menn, som skrudde ned en rød utstillingsmonter for Der Stürmer fra en husvegg. Der Stürmer er den antisemittiske avisen som utgis av den ledende jødeforfølgeren i Det tredje rike, Julius Streicher. Det visuelle inntrykket som disse utstillingsmontrene gir, med sine halvpornografiske strektegninger av ariske jomfruer vellystig omfavnet av langnesede uhyrer, ser ut til å tiltrekke seg ubegavede lesere som får seg en hastig tilfredsstillelse. Respektable mennesker vil ikke ha noe med det å gjøre. Men de to SA-mennene plasserte altså denne Stürmer-kassen bak på lastebilen de hadde, ved siden av flere andre. De gjorde ikke jobben altfor forsiktig, for det var minst et par stykker med knust glassfront.

En time senere så jeg de samme to mennene fjerne enda en av disse Stürmer-kassene fra veggen ved en trikkeholdeplass foran Rådhuset. Denne gangen gikk jeg bort til dem og spurte hva de drev med.

«Det er på grunn av Olympiaden,» sa den ene. «Vi har ordre om å ta ned alle sammen, så ikke de utenlandske gjestene skal bli sjokkert når de kommer til Berlin for å overvære lekene.»

Slik følsomhet fra myndighetenes side er ganske enestående etter min erfaring.

Jeg kjørte hjem i min egen bil – det er en gammel, svart Hanomag – og skiftet til min siste ordentlige dress: Den er av lys grå flanell og kostet meg 120 mark da jeg kjøpte den for tre år siden, og av en kvalitet som er i ferd med å bli stadig sjeldnere i dette landet; i likhet med smør, kaffe og såpe er det nye ullstoffet som oftest surrogat. Det nye stoffet er anvendelig nok, det er ikke det, det er bare ikke så slitesterkt, og ganske ineffektivt når det gjelder å holde kulda ute om vinteren. Eller, for den saks skyld, om sommeren.

Jeg betraktet meg selv i soveromsspeilet, og så fant jeg fram min beste hatt. Det er en bredbremmet hatt av mørk grå filt, med et bredt, svart hattebånd av barathea. En helt vanlig hatt. Men i likhet med Gestapo bærer jeg hatten annerledes enn andre menn, med bremmen lavere foran enn bak. Effekten av dette er naturligvis at jeg skjuler øynene, noe som gjør det vanskeligere for andre å gjenkjenne meg. Det er en stil som oppstod i Berlin Kriminalpolizei, Kripo, og det var der jeg la meg til den.

Jeg stakk en pakke Muratti-sigaretter i jakkelommen og gikk ut, med ett stykk gaveinnpakket Rosenthal-porselen forsiktig under armen.

Vielsen fant sted i Lutherkirche på Dennewitz Platz, like sør for Potsdamer Bahnhof, og bare et steinkast fra hjemmet til brudens foreldre. Faren, herr Lehmann, var lokomotivfører med Lehrter Bahnhof som base og førte «D-Zug», ekspresstoget, til Hamburg og tilbake fire ganger i uken. Bruden, Dagmarr, var min sekretær, og jeg ante ikke hvordan jeg skulle greie meg uten henne. Ikke at jeg brydde meg om å vite det heller: Jeg hadde ofte tenkt at jeg skulle gifte meg med Dagmarr selv. Hun var pen og flink til å holde orden på meg, og på mitt eget pussige vis antar jeg at jeg elsket henne, men med mine trettiåtte år var jeg sikkert for gammel for henne, og kanskje en tanke for kjedelig. Jeg har ikke særlig hang til fest og løssluppenhet, og Dagmarr var en kvinne av det slaget som fortjente litt moro.

Men her var hun og skulle gifte seg med denne flyveren. Og på overflaten var han alt en ung kvinne kunne ønske seg: Han var ung, pen, og i den gråblå uniformen til det nasjonalsosialistiske flykorpset så han ut som selve symbolet på den kjekke, unge, ariske mannen. Men jeg ble skuffet da jeg møtte ham på mottagelsen etter vielsen. I likhet med de fleste partimedlemmene hadde Johannes Bürckel utseendet og minen til en mann som tok seg selv svært så alvorlig.

Det var Dagmarr som presenterte oss. Johannes slo karakteristisk nok hælene sammen med et høyt smell og bukket lett før han rakte meg hånden.

«Gratulerer,» sa jeg. «Du er en meget heldig mann. Jeg ville også ha fridd til henne, men det er bare det at jeg ikke tar meg like godt ut i uniform som du gjør, tror jeg.»

Jeg studerte uniformen hans nøyere: På den venstre brystlommen bar han SAs idrettsmerke i sølv og flyvervingen; over disse to utmerkelsene hadde han det allestedsnærværende «skremmetegnet» – partiemblemet, og rundt den venstre overarmen hadde han armbåndet med hakekorset. «Dagmarr fortalte meg at du er flyver i Lufthansa, midlertidig tilknyttet Luftfartsministeriet, men jeg ante ikke … Hva var det du sa han var, Dagmarr?»

«Sportsflyver.»

«Ja, det var det. Sportsflyver. Men jeg visste ikke at dere gikk i uniform.»

Naturligvis måtte man ikke være detektiv for å skjønne at «sportsflyver» var en av Det tredje rikes avanserte eufemismer, og at akkurat denne dreide seg om den hemmelige utdanningen av jagerflyvere.

«Han ser flott ut, ikke sant?» sa Dagmarr.

«Og du er så vakker, min elskede,» kurret brudgommen pliktskyldigst.

«Tilgi at jeg spør, Johannes, men skal Tysklands flyvåpen anerkjennes offisielt nå?» sa jeg.

«Flykorps,» sa Bürckel. «Det er et flykorps.» Men mer enn dette svarte han ikke. «Og De, herr Günther – privatdetektiv, hva? Det må være interessant.»

«Privat etterforsker,» sa jeg, for å korrigere ham. «Det har sine øyeblikk.»

«Hva slags saker er det De etterforsker?»

«Nesten hva som helst, unntatt skilsmissesaker. Folk oppfører seg så rart når de blir bedratt av hustruene eller ektemennene sine, eller når det er de som bedrar. En gang var jeg engasjert av en kvinne for å fortelle mannen hennes at hun planla å reise fra ham. Hun var redd for at han ville knerte henne. Så jeg fortalte ham det, og tror du ikke den drittsekken prøvde å knerte meg. Jeg lå tre uker på St. Gertrauden-sykehuset med avstivet nakke. Det var slutten på alle ekteskapssaker permanent. Nå for tiden gjør jeg alt fra forsikringsetterforskning til å holde vakt over bryllupsgaver og til å finne savnede personer – det er dem som politiet ikke kjenner til allerede, og dem de vet om også, forresten. Ja, dét er en del av min virksomhet som virkelig har fått et oppsving etter at nasjonalsosialistene kom til makten.» Jeg smilte så elskverdig jeg kunne og viftet megetsigende med øyenbrynene. «Jeg antar at vi har gjort det bra alle sammen takket være nasjonalsosialismen, ikke sant? Ordentlige små Marsfioler som vi er.»

«Du må ikke bry deg om Bernhard,» sa Dagmarr. «Han har en merkelig form for humor.» Jeg ville ha sagt mer, men orkesteret begynte å spille, og Dagmarr førte klokelig Bürckel ut på dansegulvet, der de ble mottatt med varm applaus.

Jeg begynte å bli lei av den musserende hvitvinen som ble servert, og gikk inn i baren for å finne noe ordentlig å drikke. Jeg bestilte en Bock og et glass Klares – det er en klar, fargeløs potetdram som jeg har sansen for, og jeg drakk disse ganske fort og gjentok bestillingen.

«Man blir så tørst av brylluper,» sa den lille mannen ved siden av meg. Det var Dagmarrs far. Han snudde ryggen til bardisken og fulgte stolt sin datter med øynene. «Hun ser da nydelig ut, ikke sant, herr Günther?»

«Jeg vet ikke hvordan jeg skal klare meg uten henne,» sa jeg. «Kanskje De kan overtale henne til å ombestemme seg og fortsette hos meg. Jeg er sikker på at de trenger pengene. Unge par trenger alltid penger når de gifter seg.»

Herr Lehmann ristet på hodet. «Jeg er redd for at det bare finnes én jobb som Johannes og hans nasjonalsosialistiske regjering mener en kvinne er kvalifisert for, og det er den som venter henne mot slutten av en nimånedersperiode.» Han tente pipa og pattet filosofisk på den. «Dessuten,» sa han, «antar jeg at de kommer til å søke om Det tredje rikes Familielån, og det vil jo forhindre henne fra å arbeide, ikke sant?»

«Ja, De har vel rett i det,» sa jeg og tømte drammen. Jeg så på ansiktsuttrykket hans at han aldri ville tatt meg for å være dranker, så jeg sa: «De må ikke la Dem lure av dette, herr Lehmann. Jeg bruker det bare som munnvann, men så er jeg altfor lat til at jeg orker å spytte det ut.» Han klukklo litt av den og slo meg på ryggen og bestilte to store til oss. Vi drakk dem, og jeg spurte ham hvor det lykkelige paret skulle på bryllupsreise.

«Til Rhinen,» sa han. «Wiesbaden. Fru Lehmann og jeg dro til Königstein på vår. Det er en skjønn kant av verden. Men han kan ikke være lenge borte før han må av gårde igjen på en eller annen Kraft durch Freude-tur, takket være Det tredje rikes Arbeidstjeneste.»

«Å? Hvor hen?»

«Middelhavet.»

«Og det tror De på?»

Den gamle mannen rynket pannen. «Nei,» sa han bistert. «Jeg har ikke nevnt det for Dagmarr, men jeg regner med at han skal til Spania …»

« … og krigen.»

«Og krigen, ja. Mussolini har hjulpet Franco, så da kan jo ikke Hitler være dårligere, vel? Han blir ikke fornøyd før han har dratt oss inn i enda en helvetes krig.»

Etter det drakk vi litt til, og senere befant jeg meg på dansegulvet sammen med en hyggelig liten strømpehandlerske fra Grünfelds Stormagasin. Hun het Carola, og jeg overtalte henne til å forlate selskapet sammen med meg. Vi gikk bort til Dagmarr og Bürckel for å ønske dem lykke til. Det var virkelig rart, syntes jeg, at Bürckel ville velge akkurat dette øyeblikket til å nevne min krigsinnsats.

«Dagmarr forteller meg at De var ved den tyrkiske fronten.» Var han, undret jeg, en tanke bekymret over å skulle dra til Spania? «Og at De ble tildelt Jernkorset.»

Jeg trakk på skuldrene. «Bare av annen klasse.» Så det var altså dét det handlet om, tenkte jeg; flyveren var ute etter heder og ære.

«Ikke desto mindre,» sa han, «Jernkorset. Der Führers Jernkors var av annen klasse.»

«Ja, jeg kan jo ikke snakke for ham, men etter det jeg kan huske, var det slik at så sant en soldat var ærlig – relativt ærlig – og tjenestegjorde ved fronten, så var det egentlig ganske lett å skaffe seg et av annen klasse mot slutten av krigen. De fleste medaljene av første klasse ble tildelt menn på kirkegårdene, vet du. Jeg fikk mitt Jernkors fordi jeg holdt meg unna alle problemer.» Jeg holdt på å snakke meg varm. «Hvem vet,» sa jeg. «Hvis alt går som det skal, får du kanskje et selv en dag. Det vil ta seg godt ut på en så pen uniformsjakke som den der.»

Musklene strammet seg i Brueckels unge, magre ansikt. Han bøyde seg fram og snuste inn pusten min.

«De er full,» sa han.

«Si,» sa jeg. Ustødig vendte jeg meg bort. «Adios, hombre.»

2

Det var sent, over ett, da jeg endelig kjørte hjem til leiligheten min i Trautenaustraße, som ligger i Wilmersdorf, en beskjeden bydel, men likevel langt bedre enn Wedding, det området av Berlin der jeg vokste opp. Selve gaten går nordøstover fra Güntzelstraße forbi Nikolsburger Platz, der det midt på plassen ligger en fontene som nærmest er en severdighet. Jeg bodde slett ikke dårlig, i enden av gaten nærmest Prager Platz.

Jeg satt i bilen og røykte tankefullt en sigarett mens jeg skammet meg over å ha ertet Bürckel foran øynene på Dagmarr, og over de friheter jeg hadde tatt meg med strømpehandlersken Carola i nærheten av gullfiskdammen i Tiergarten. Jeg måtte innrømme overfor meg selv at Dagmarrs bryllup hadde gjort sterkere inntrykk på meg enn jeg på forhånd ville trodd var mulig. Jeg innså tydelig at det ikke var noe å vinne på å gruble over det. Jeg trodde ikke at jeg kunne glemme henne, men jeg var sikker på at jeg skulle finne massevis av måter å bringe tankene bort fra henne på.

Det var først da jeg gikk ut av bilen at jeg la merke til den store, mørkeblå Mercedes kabrioleten som stod parkert tjue meter lenger borte i gaten, og de to mennene som stod og lente seg mot den og ventet på noen. Jeg stålsatte meg da en av mennene kastet fra seg sigaretten og kom med raske skritt mot meg. Da han nærmet seg, kunne jeg se at han var altfor velstelt til å være fra Gestapo, og at den andre bar sjåføruniform, selv om han sikkert ville ha følt seg mer vel i en leopardskinntrikot, med tanke på kroppsbygningen hans som minnet om en vektløfter i et varieténummer. Hans ikke akkurat diskré nærvær gav den velkledde og yngre mannen en påtagelig selvtillit.

«Herr Günther? Er De herr Bernhard Günther?» Han stanset foran meg, og jeg sendte ham mitt barskeste blikk, det som får en bjørn til å blunke: Jeg liker ikke mennesker som henvender seg til meg utenfor mitt eget hjem på en slik tid av døgnet.

«Jeg er hans bror. Han er utenbys for tiden.» Mannen smilte bredt. Han kjøpte ikke den.

«Herr Günther, den private etterforskeren? Min arbeidsgiver vil gjerne ha et ord med Dem.» Han pekte mot den store Mercedesen. «Han venter i bilen. Jeg snakket med portnersken, og hun fortalte meg at De var ventet tilbake i kveld. Det var for tre timer siden, så vi har ventet ganske lenge, som De forstår. Det er faktisk svært presserende.»

Jeg løftet håndleddet og kastet et blikk på armbåndsuret.

«Min venn, klokken er ti over halv to på natten, så jeg er ikke interessert, uansett hva det er De prøver å selge. Jeg er trett, og jeg er full, og jeg vil legge meg. Jeg har kontor på Alexanderplatz, så gjør meg en tjeneste og la det ligge til i morgen.»

Den unge mannen, en frisk og opplagt fyr med behagelig vesen og blomst i knapphullet, sperret veien for meg. «Det kan ikke ligge til i morgen,» sa han og smilte inntagende. «Vær så snill og snakk med ham, bare et øyeblikk – jeg bønnfaller Dem.»

«Snakke med hvem?» brummet jeg og kastet et blikk mot bilen.

«Her er kortet hans.» Han rakte meg det, og jeg stirret dumt på det, som om det var et vinnerlodd. Han bøyde seg fram og leste det for meg, opp ned. «’Dr. Fritz Schemm, tysk advokat, hos Schemm & Schellenberg, Unter den Linden, nr. 67.’ Det er en fin adresse.»

«Ja visst,» sa jeg. «Men en advokat som er ute på denne tiden av døgnet, fra et så betydelig firma? Dere må være av den oppfatning at jeg tror på nissen.» Men jeg fulgte med ham bort til bilen likevel. Sjåføren åpnet døren. Jeg satte den ene foten på stigbrettet og kikket inn. En mann som duftet eau de cologne, lente seg fram. Ansiktstrekkene hans var skjult av skyggene, og da han snakket, var stemmen kald og ugjestmild, som hos en som sitter på do og trykker.

«De er Günther, detektiven?»

«Det stemmer,» sa jeg, «og De må være – « jeg lot som jeg leste visittkortet hans, «– Dr. Fritz Schemm, tysk advokat.» Jeg uttalte ordet «tysk» med et bevisst sarkastisk trykk. Jeg har alltid hatet det ordet på visittkort og skilt på grunn av dets antydning av rasemessig respektabilitet; og enda mer nå som det – i hvert fall hva advokater angår – er ganske overflødig, siden jødene har fått forbud mot å praktisere som advokater. Jeg ville aldri ha beskrevet meg selv som «Tysk privat etterforsker», like lite som jeg ville kalt meg «Luthersk privat etterforsker», eller «Asosial privat etterforsker», eller «Enkemann og privat etterforsker», selv om jeg er, eller på et eller annet tidspunkt har vært, alt dette (jeg er ikke ofte å se i kirken nå til dags). Det er sant at mange av klientene mine er jøder. Det er svært lønnsomt å gjøre forretninger med dem (de betaler kontant), og oppdraget er alltid det samme – savnede personer. Resultatet er også stort sett det samme hver gang: Et lik kastet i Landwehr-kanalen med velvillig tillatelse fra Gestapo eller SA, et ensomt selvmord i en robåt på Wannsee, eller et navn på en liste over straffanger sendt til en KZ, en konsentrasjonsleir. Så fra første stund likte jeg ikke denne advokaten, denne «tyske advokaten».

Jeg sa: «Hør nå, herr doktor, som jeg nettopp fortalte denne unge mannen Deres her, så er jeg trett og jeg har drukket nok til å glemme at jeg har en banksjef som bekymrer seg for helsen min.» Schemm stakk hånden i innerlommen, og jeg rørte meg ikke engang, noe som bare forteller hvor påseilt jeg må ha vært. Det skjedde ikke noe annet enn at han trakk fram lommeboken.

«Jeg har forhørt meg om Dem, og jeg har fått opplyst at De leverer pålitelige tjenester. Jeg har behov for Dem nå i et par timer, og for det vil jeg betale Dem 200 Reichsmark, faktisk en hel ukelønn.» Han la lommeboken på kneet og fant to blå sedler som han la på buksebenet. Dette kunne ikke være lett for ham, ettersom han hadde bare én arm. «Og etterpå kjører Ulrich Dem hjem.»

Jeg tok sedlene. «Helvete heller,» sa jeg, «jeg skulle jo bare legge meg til å sove. Det kan jeg gjøre når som helst.» Jeg bøyde nakken og steg inn i bilen. «Kjør i vei, Ulrich.»

Døren ble slått igjen, og Ulrich satte seg i førersetet, med den friske og opplagte ved siden av seg. Vi satte kursen vestover.

«Hvor skal vi?» spurte jeg.

«Ta det med ro, herr Günther,» sa han. «Forsyn Dem med noe å drikke, eller en sigarett.» Han åpnet et barskap som så ut som om det var blitt hentet opp fra Titanic, og tok ut en eske sigaretter. «Disse er amerikanske.»

Jeg takket ja til sigaretten, men nei til drinken: Når folk er villige til å gi fra seg 200 mark så uanfektet som dr. Schemm hadde gjort, kan det lønne seg å holde hodet kaldt.

«Vil De være så snill å tenne for meg?» sa Schemm og plasserte en sigarett mellom leppene. «Fyrstikker er det eneste jeg ikke behersker. Jeg mistet armen under Ludendorff ved erobringen av festningen i Liège. Var De i aktiv tjeneste?» Stemmen var forfinet, rett og slett elegant: Han snakket mildt og langsomt, med bare et snev av ondskapsfullhet. Den slags stemme, tenkte jeg, som kunne få en til å utlevere seg selv riktig så avslørende, mange takk. Den slags stemme som ville tjent innehaveren av den vel om han hadde arbeidet for Gestapo. Jeg tente sigarettene våre og lente meg tilbake i Mercedesens brede baksete.

«Ja, jeg var i Tyrkia.» Herregud, så mange mennesker det var som plutselig var interessert i rullebladet mitt fra krigen, det var nesten så jeg burde søke om et Alte Kameraden-emblem. Jeg kikket ut av vinduet og så at vi kjørte mot Grünewald, et skogsområde vest for byen i nærheten av Havel-elven.

«Offiser?»

«Sersjant.» Jeg hørte at han smilte.

«Jeg var major,» sa han, og dermed var jeg behørig satt på plass. «Og så ble De politimann etter krigen?»

«Nei, ikke med en gang. Jeg var offentlig tjenestemann en stund, men jeg holdt ikke ut byråkratiet. Jeg gikk ikke inn i politiet før i 1922.»

«Og når sluttet De?»

«Hør, herr doktor, jeg ble ikke bedt om å avlegge ed i en vitneboks da jeg satte meg inn i bilen.»

«Jeg beklager,» sa han. «Jeg var bare nysgjerrig etter å vite om De sluttet av Deres egen vilje, eller …»

«Eller fikk sparken? Det er ganske freidig av Dem å spørre meg om det, Schemm.»

«Synes De det?» sa han uskyldig.

«Men jeg skal svare på spørsmålet Deres. Jeg sluttet frivillig. Men de hadde nok luket meg ut i likhet med alle de andre hvis jeg hadde ventet lenge nok. Jeg er ikke nasjonalsosialist, men jeg er ingen jævla kommunist heller; jeg misliker bolsjevismen like sterkt som Partiet gjør, eller i hvert fall som jeg tror det gjør. Men det er ikke godt nok for det moderne Kripo eller Sipo eller hva de nå kaller det nå. Der er det slik at hvis man ikke er for det, så er man imot det.»

«Og så forlot De, politiinspektøren, Kripo.» Han holdt inne, og så la han til i en påtatt forbauset tone: «Og ble husdetektiv på Hotel Adlon.»

«De er ganske utspekulert,» snerret jeg, «som stiller meg alle disse spørsmålene som De allerede kjenner svarene på.»

«Min klient liker å vite mest mulig om de personer som arbeider for ham,» sa han selvtilfreds.

«Jeg har ikke påtatt meg saken ennå. Kanskje jeg avslår den bare for å få se ansiktsuttrykket Deres.»

«Kanskje det. Men det ville være dumt av Dem. Berlin er full av sånne som Dem – private etterforskere.» Han uttalte yrkesbetegnelsen med mer enn en anelse avsky.

«Så hvorfor velge meg da?»

«De har arbeidet for min klient tidligere, indirekte. For et par år siden utførte De en forsikringsetterforskning for Livsforsikringsselskapet Germania, der min klient er en betydelig aksjonær. Mens Kripo drev og famlet i blinde, lyktes De med å gjenfinne noen stjålne obligasjoner.»

«Jeg husker det.» Og det var det gode grunner til. Det var en av de første sakene jeg hadde etter at jeg forlot Adlon og etablerte meg som privat etterforsker. «Jeg var heldig,» sa jeg.

«Man skal aldri undervurdere hellet,» sa Schemm pompøst. Nei, for all del, tenkte jeg, bare se på der Führer.

Vi var nå kommet til utkanten av Grunewald-skogen i Dahlem, der noen av de mest velstående og innflytelsesrike menneskene i landet har sine hjem, slike som familien Ribbentrop. Vi kjørte fram til en enorm smijernsport som var festet mellom massive murer, og den friske og opplagte måtte hoppe ut for å ta strevet med å åpne den. Ulrich kjørte gjennom.

«Kjør videre,» beordret Schemm. «Ikke vent på ham. Vi er sent nok ute som det er.» Vi kjørte bortover en allé i fem minutter, før vi kom til en bred, singelbelagt gårdsplass som på tre sider var innrammet av den lange midtbygningen og de to sidefløyene som huset bestod av. Ulrich stanset ved en liten fontene og hoppet ut for å åpne dørene. Vi steg ut.

Rundt gårdsplassen gikk det en spasergang under et tak som hvilte på kraftige bjelker og søyler av tre, og der patruljerte en mann med et par dobermann-hunder som så ondskapsfulle ut. Bortsett fra en vognlykt ved ytterdøren var det dårlig med lys, men så vidt jeg kunne se hadde huset hvite, grovpussede murvegger og høyt mansardtak – på størrelse med et anstendig hotell av den sorten jeg ikke hadde råd til å bo på. Mellom trærne bak huset et sted skrek en påfugl om hjelp.

Da vi nærmet oss hoveddøren, fikk jeg det første ordentlige inntrykket av doktoren. Jeg antar at han var en ganske pen mann. Siden han var minst femti, vil jeg tro at man kunne beskrive ham som distingvert. Han var høyere enn han hadde virket da han satt i baksetet, og han var kresent kledd, men helt uten hensyn til moten. Han hadde en snipp som var så stiv at man kunne skjære brød med den, en smalstripet, lys grå dress, kremfarget vest og gamasjer; han hadde en grå geiteskinnshanske på den ene hånden sin, og på det pent klippede, firkantede grå hodet bar han en stor, grå hatt med en brem som omringet den høye, velformede hattepullen lik vollgraven rundt et slott. Han lignet på en gammel ridderrustning.

Han førte meg mot den store mahognidøren, som åpnet seg og avslørte en butler med askegrått ansikt. Han trådte til side da vi krysset terskelen og gikk inn i den store hallen. Det var en hall av det slaget som fikk en til å føle seg utvalgt bare ved å ha sluppet inn. To trapper med skinnende hvite gelendere førte opp til etasjene over, og i taket hang det en lysekrone som var større enn en kirkeklokke og grellere enn en stripperskes øreringer. Jeg noterte meg bak øret at jeg skulle høyne honorarkravet.

Butleren, som var araber, bukket alvorlig og bad om hatten min.

«Jeg beholder den, hvis De ikke har noe i mot det,» sa jeg, mens jeg lot bremmen gli mellom fingrene. «Da blir det lettere å holde fingrene fra sølvtøyet.»

«Som De vil, mein Herr.»

Schemm rakte butleren sin egen hatt som om det var den naturligste ting av verden. Det var det kanskje også for ham, men når det gjelder advokater, går jeg alltid ut fra at de har skaffet seg sin velstand og posisjon gjennom griskhet og med sjofle metoder; jeg har aldri møtt en som jeg kunne stole på. Han tok av seg hansken med en nesten akrobatisk fingerferdighet og slapp den opp i hatten. Så rettet han på slipset og bad butleren melde vår ankomst.

Vi ventet i biblioteket. Det var ikke stort etter Bismarcks eller Hindenburgs standard, og det var ikke plass til mer enn seks biler mellom døren og skrivebordet på størrelse med Reichstag-bygningen. Rommet var utsmykket i tidlig Lohengrin-stil, med store bjelker, en peisgesims i granitt med et ildsted der en kubbe spraket stille, og med våpen på veggene. Det var mengder av bøker der av det slaget man kjøper i metervis: Massevis av tyske poeter og filosofer og jurister som jeg tør påstå at jeg kjenner litt til, men bare som navn på gater og kaféer og barer.

Jeg la ut på vandring i værelset. «Hvis jeg ikke er tilbake i løpet av fem minutter, må De sette i gang en leteaksjon.»

Schemm sukket og satte seg i en av de to skinnsofaene som var plassert i rett vinkel til peisen. Han tok et tidsskrift fra hyllen og lot som han leste. «Får ikke De også klaustrofobi av disse små hyttene?» Schemm sukket irritabelt, lik en gammel, jomfruelig tante som aner duften av gin i pastorens ånde.

«Sett Dem nå ned, herr Günther,» sa han.

Jeg overhørte ham. Mens jeg fingret med de to hundremarksedlene i bukselommen for å holde meg våken, ruslet jeg bort til skrivebordet og lot blikket gli over dets grønne skinnoverflate. Det lå et eksemplar av Berliner Tageblatt der, grundig lest, og et par halvmåneformede briller, en penn, et tungt messingaskebeger som inneholdt en veltygget sigarstump, og ved siden av det en kasse Black Wisdom Havana-sigarer som stumpen hadde kommet fra, en bunke korrespondanse og flere fotografier i sølvrammer. Jeg kikket bort på Schemm, som strevde hardt med tidsskriftet og øyelokkene, og tok opp ett av de innrammede fotografiene. Hun var mørk og pen og velformet, akkurat slik jeg liker dem, selv om jeg kunne se at hun ikke ville finne konversasjonen min etter middag uimotståelig. Det fortalte den akademiske kappen meg.

«Hun er vakker, synes De ikke det?» sa en stemme som kom borte fra døren til biblioteket og som fikk Schemm til å reise seg fra sofaen. Det var en syngende stemme med et snev av Berlin-dialekt. Jeg snudde meg for å møte stemmens eier ansikt til ansikt og fikk se en mann av lite iøynefallende fremtoning. Ansiktet var rødmusset og opphovnet og hadde et preg av så dyp fortvilelse at jeg nesten ikke gjenkjente det. Mens Schemm hadde det travelt med å bukke, mumlet jeg noe pent og hyggelig om piken på fotografiet.

«Herr Six,» sa Schemm med større underdanighet enn en sultans konkubine, «må jeg få presentere herr Bernhard Günther.» Han snudde seg mot meg og lot stemmen tilpasse seg min bedrøvelige banksaldo. «Dette er herr doktor Hermann Six.» Det er pussig, tenkte jeg, at hver eneste én i de høyerestående kretser er en jævla doktor. Jeg gav ham hånden, som min nye klient holdt ubehagelig lenge mens han stirret meg dypt inn i øynene. Det er mange klienter som gjør det: De regner seg selv som dyktige til å bedømme en manns karakter, og de har tross alt ikke til hensikt å røpe sine pinlige små problemer for en mann som ser upålitelig og uærlig ut, så det er heldig for meg at jeg har utseendet til én som er pålitelig og ærlig. Hvorom allting er, når det gjelder den nye klientens øyne: De var blå, store og utstående og hadde et underlig vassent skjær, som om han nettopp hadde kommet ut av en sky med sennepsgass. Med et visst sjokk gikk det opp for meg at mannen hadde grått.

Six slapp hånden min og tok opp fotografiet som jeg nettopp hadde studert. Han stirret på det i flere sekunder, og så sukket han tungt.

«Hun var min datter,» sa han gråtkvalt. Jeg nikket tålmodig. Han la fotografiet tilbake på skrivebordet med billedsiden ned og skjøv det apefasongklippede grå håret fra pannen. «Var, fordi hun er død.»

«Jeg beklager,» sa jeg alvorlig.

«Det skal De ikke,» sa han. «Fordi hvis hun var i live, ville ikke De vært her med utsikt til å tjene mange penger.» Jeg lyttet: Han snakket mitt språk. «Hun ble myrdet, skjønner De.» Han gjorde en kunstpause for å oppnå dramatisk effekt: Klienter gjør ofte det, men han var god til det.

«Myrdet,» gjentok jeg tåpelig.

«Myrdet.» Han dro seg i et av sine slappe elefantører før han stakk de krokete hendene ned i lommene på den uformelige marineblå dressen. Jeg kunne ikke unngå å legge merke til at mansjettene var frynsete og skitne. Jeg hadde aldri møtt en stålmillionær før (jeg hadde hørt om Hermann Six; han var en av de ledende industriherrene i Ruhr), men dette syntes jeg var merkelig. Han stod og vippet på føttene, og jeg kikket ned på skoene hans. Man kan lære mye om klienten ut fra skoene hans. Det er det eneste jeg har lært av Sherlock Holmes. Skoene til Six var modne for Vinterhjelpen – det er den nasjonalsosialistiske Folkets velferdsorganisasjon, dit man sender alle sine gamle klær. Men så er jo ikke tyske sko særlig tess under noen omstendighet. Surrogatlæret er som kartong; i likhet med kjøttet, og kaffen, og smøret, og stoffene. Men for å vende tilbake til herr Six, så hadde jeg ikke oppfattet ham som så sorgtynget at han la seg med klærne på. Nei, jeg kom fram til at han var en av disse eksentriske millionærene som man av og til kan lese om i avisen: De bruker ingenting på noe som helst, og det er jo grunnen til at de i sin tid ble rike.

«Hun ble skutt ned, med kaldt blod,» sa han bittert. Jeg kunne se at det kom til å bli en lang natt. Jeg fant fram sigarettene.

«Har De noe imot at jeg røyker?» spurte jeg. Det fikk ham til å ta seg sammen litt, virket det som.

«De må virkelig unnskylde meg, herr Günther,» sukket han. «Jeg glemmer helt mine manerer. Vil De ha noe å drikke eller noe?» ’Eller noe’ hørtes helt utmerket ut, en deilig himmelseng for eksempel, men jeg bad om en kopp mokka i stedet. «Fritz?»

Schemm rørte på seg i den store sofaen. «Bare et glass vann, takk,» sa han ydmykt. Six trakk i klokkestrengen, og så valgte han seg ut en tykk, svart sigar fra esken på skrivebordet. Han bad meg sitte, og jeg slapp meg ned i den andre sofaen, tvers overfor Schemm. Six tok en lystenner og stakk den bort i peisflammen. Så tente han sigaren og satte seg ved siden av mannen i grått. Bak ham gikk døren til biblioteket opp, og en ung mann på omkring trettifem kom inn i værelset. Et par briller uten innfatning var omhyggelig plassert ytterst på en bred, nærmest negroid nese som stod i motsetning til den atletiske kroppsbygningen. Han nappet dem av seg og stirret forlegent først på meg og så på arbeidsgiveren.

«Vil De at jeg skal delta på dette møtet, herr Six?» spurte han. Dialekten tydet vagt på Frankfurt.

«Nei, det er ikke nødvendig, Hjalmar,» sa Six. «Vær flink gutt og kom deg i seng nå. Kanskje du kan be Farraj komme med en kopp mokka og et glass vann, og det vanlige til meg.»

«Øh, skal bli, herr Six.» Igjen stirret han på meg, og jeg fant ikke ut om det at jeg var der var en kilde til irritasjon for ham eller ikke, så jeg skrev meg bak øret at jeg skulle ta en prat med ham når jeg fikk muligheten til det.

«Det var én ting til,» sa Six og snudde seg i sofaen. «Vær snill og minn meg på at jeg skal gjennomgå begravelsesarrangementet med deg i morgen tidlig. Jeg vil at du skal ha tilsyn med alt sammen mens jeg er borte.»

«Ja vel, herr Six,» sa han og med det ønsket han oss god natt og gikk.

«Og nå, herr Günther,» sa Six etter at døren var lukket. Han snakket med sin Black Wisdom i munnviken, slik at han lignet på en utroper på tivoli og hørtes ut som et barn med munnen full av sukkertøy. «Jeg må be om unnskyldning for at jeg bringer Dem hit på dette ugudelige tidspunkt, men jeg er altså en meget opptatt mann. Viktigst av alt er det at De forstår at jeg også er en meget tilbaketrukket en.»

«Like fullt, herr Six,» sa jeg, «så har jeg sikkert hørt om Dem.»

«Det er meget sannsynlig. Som følge av min posisjon må jeg være frontfigur for mange saker og sponsor for mange veldedige organisasjoner – De forstår hva jeg mener. Velstand innebærer visse forpliktelser.»

Det gjør også en utedo, tenkte jeg. Jeg kunne ane hva som var i vente og gjespet inni meg. Men jeg sa: «Det kan jeg levende forestille meg,» med en så påtatt forståelse at det fikk ham til å nøle et øyeblikk før han fortsatte med de velbrukte klisjéene jeg hadde hørt så mange ganger før. ’Nødvendigheten av diskresjon’ og ’ikke ønskelig å blande myndighetene inn i mine affærer’ og ’full respekt for fortrolighet’, osv., osv. Det er problemet med jobben min. Folk skal alltid fortelle meg hvordan jeg skal arbeide med saken deres, nesten som om de ikke stoler helt på meg, nesten som om jeg må høyne nivået for å få lov til å jobbe for dem.

«Hvis jeg kunne tjent bedre som en ikke fullt så privat etterforsker, ville jeg ha satset på det for lenge siden,» sa jeg. «Men i mitt fag er løsmunnethet til skade for omdømmet. Ryktene ville gå, og et par veletablerte forsikringsselskaper og advokatfirmaer som jeg vil kalle faste klienter, ville henvende seg andre steder. Hør her, jeg vet at De har foretatt undersøkelser om meg, så la oss bare komme til saken, hva?» Det interessante ved de rike er at de liker å bli fortalt hvor grensen går. De forveksler det med ærlighet. Six nikket anerkjennende.

På dette tidspunkt kom butleren lydløst glidende inn i rommet som et gummihjul på et nybonet gulv. Han luktet svakt av svette og noe krydderaktig da han serverte kaffen, vannet og sin herres konjakk, med det tomme ansiktsuttrykket til en som bytter ørepropper seks ganger om dagen. Jeg nippet til kaffen og tenkte at jeg kunne ha fortalt Six at min nittiårige bestemor hadde rømt med der Führer for å gifte seg med ham, og butleren ville ha fortsatt å servere uten så mye som å bevege et øyelokk. Jeg sverger på at jeg knapt merket det da han forlot rommet.

«Fotografiet De så på ble tatt for bare et par år siden, da min datter hadde avlagt avgangseksamen. Deretter ble hun lærer ved Arndt Realschule i Berlin-Dahlem.» Jeg fant fram en penn og gjorde meg klar til å notere på baksiden av invitasjonen til Dagmarrs bryllup. «Nei,» sa han, «ikke ta notater, er De snill, bare hør etter. Herr Schemm vil sørge for at De får en komplett mappe med opplysninger når dette møtet er over.

Hun var faktisk en riktig flink lærer, men jeg bør være så ærlig å innrømme overfor Dem at jeg skulle ønske hun hadde gjort noe annet ut av livet sitt. Grete – ja, jeg glemte å fortelle Dem navnet hennes – Grete hadde den vakreste sangstemme, og jeg ville at hun skulle bli profesjonell sanger. Men i 1930 giftet hun seg med en ung advokat knyttet til byretten i Berlin. Han het Paul Pfarr.»

«Het?» sa jeg. Avbrytelsen min fikk ham til å sukke tungt igjen.

«Ja. Det burde jeg ha nevnt. Jeg er redd han er død, han også.»

«To drap, altså.»

«Ja,» sa han forlegent. «To drap.» Han fant fram lommeboken og tok ut et fotografi. «Dette ble tatt i bryllupet.»

Det var ikke mye å lære av det, bortsett fra at det var tatt på Hotel Adlon, der de fleste av overklassens bryllupsmottagelser ble holdt. Jeg kjente igjen den karakteristiske pagoden ved den hviskende fontenen, med de utskårne elefantene fra Adlons Goethe-hage. Jeg undertrykte en ordentlig gjesp. Det var ikke et spesielt godt fotografi, og jeg hadde fått mer enn nok av bryllup for halvannet døgn. Jeg leverte det tilbake.

«Et pent par,» sa jeg og tente en Muratti til. Den svarte sigaren til Six lå død og flat i det runde messingaskebegeret.

«Grete underviste fram til 1934, da hun i likhet med mange andre kvinner mistet jobben – et offer for regjeringens alminnelige diskriminering av arbeidende kvinner under kampanjen for å senke arbeidsledigheten. Imens hadde Paul fått en stilling i Innenriksministeriet. Ikke lenge etter døde min første kone, Lisa, og Grete ble svært deprimert. Hun begynte å drikke og kom sent hjem. Men bare for et par uker siden virket det som hun var blitt sitt gamle jeg igjen.» Six betraktet konjakken sin mutt, før han tømte den i seg i én slurk. «For tre dager siden døde imidlertid Paul og Grete i en brann i hjemmet sitt i Lichterfelde-Ost. Men før huset tok fyr, var begge blitt skutt, flere ganger, og safen var blitt tømt.»

«Noen anelse om hva som var i safen?»

«Jeg fortalte karene fra Kripo at jeg ikke hadde noen anelse om hva den inneholdt.»

Jeg leste mellom linjene og sa: «Noe som vel ikke var helt korrekt, vel?»

«Jeg har ingen anelse om hva mesteparten av innholdet i safen kan ha vært. Men det var én ting som jeg faktisk visste om og som jeg unnlot å informere dem om.»

«Hvorfor det, herr Six?»

«Fordi jeg foretrakk at de ikke visste det.»

«Men jeg, da?»

«Den tingen det er snakk om gir Dem en utmerket sjanse til å spore opp morderen før politiet gjør det.»

«Og hva så?» Jeg håpet at han ikke planla en liten privat henrettelse av noe slag, for jeg følte meg ikke sterk nok til å slåss med samvittigheten min, særlig når det stod mange penger på spill.

«De skal skaffe meg det stjålne tilbake før morderen blir overlatt til myndighetene. De må ikke under noen omstendighet få kloa i det.»

«Hva er det vi snakker om her, egentlig?»

Six foldet hendene tankefullt, åpnet dem igjen, så slo han armene rundt seg som var de sjalet til en selskapskjole. Han gransket meg med blikket.

«Helt konfidensielt, selvsagt,» brummet jeg.

«Juveler,» sa han. «De forstår, herr Günther, min datter døde uten å etterlate seg testamente, og uten dét tilfaller alt hennes manns dødsbo. Paul hadde satt opp testamente, der han etterlot alt til Det tredje rike.» Han ristet på hodet. «Kan De forestille Dem noe så tåpelig, herr Günther? Han testamenterte alt til landet. Absolutt alt. Det er nesten ikke til å fatte.»

«Han var en sann patriot, altså.»

Six oppfattet ikke ironien i bemerkningen. Han snøftet foraktelig. «Min kjære herr Günther, han var nasjonalsosialist. De menneskene tror at de er de første menneskene noensinne som elsker fedrelandet.» Han smilte bistert. «Jeg elsker landet mitt. Og ingen gir mer enn jeg gjør. Men jeg kan ganske enkelt ikke utholde tanken på at Det tredje rike skal berike seg ytterligere på min bekostning. Forstår De det?»

«Jeg tror det.»

«Og ikke bare det. Juvelene var hennes mors, så rent bortsett fra deres reelle verdi, som jeg kan forsikre Dem om er betydelig, har de også en viss affeksjonsverdi.»

«Hvor mye er de verdt?»

Schemm rørte på seg for å kunne komme med noen tall og fakta. «Jeg tror jeg kan være behjelpelig på dette punkt, Herr Six,» sa han og dykket ned i en dokumentkoffert som lå ved føttene hans. Fra den hentet han ut en lærfarget mappe som han plasserte på teppet mellom de to sofaene. «Jeg har her de seneste forsikringsvurderingene, og dessuten noen fotografier.» Han tok opp et ark og leste opp tallet på nederste linje uten større sinnsbevegelse enn om det hadde vært summen for den månedlige avisregningen hans. «Sju hundre og femti tusen Reichsmark.» Jeg plystret uvilkårlig. Schemm rykket til av det og rakte meg noen fotografier. Jeg hadde sett større steiner, men bare på bilder av pyramidene. Six tok over for å beskrive historien deres.

«I 1925 ble verdensmarkedet for juveler oversvømmet av edelsteiner som var falbudt av eksilrussere eller ble solgt av bolsjevikene som hadde funnet en skattkiste innmurt i palasset til Fyrst Jusupov, som var gift med tsarens niese. Jeg ervervet flere smykker i Sveits det året: En brosje, et armbånd, og det mest verdifulle – et diamanthalskjede som bestod av tjue briljanter. Det var laget av Cartier og veier mer enn hundre karat. Det sier seg selv, herr Günther, at det ikke vil være enkelt å kvitte seg med et slikt smykke.»

«Nei, selvsagt ikke.» Det var kanskje kynisk av meg å tenke slik, men juvelenes affeksjonsverdi virket nå ganske uvesentlig sammenlignet med den monetære. «Fortell meg om safen.»

«Jeg betalte for den,» sa Six. «Akkurat som jeg betalte for huset. Paul hadde ikke så mange penger. Da Gretes mor døde, gav jeg henne juvelene, og samtidig fikk jeg installert en safe hos henne slik at hun kunne ha dem der når de ikke lå i bankens hvelv.»

«Så hun hadde båret dem nylig?»

«Ja. Hun ledsaget min hustru og meg til et ball bare et par kvelder før hun ble myrdet.»

«Hva slags safe var det?»

«En Stockinger. Veggmontert, kodelås.»

«Og hvem kjente koden?»

«Min datter, og Paul, naturligvis. De hadde ingen hemmeligheter for hverandre, og jeg tror han oppbevarte visse dokumenter som hadde med arbeidet hans å gjøre i safen.»

«Ingen andre?»

«Nei. Ikke jeg engang.»

«Vet De hvordan safen ble åpnet, om det ble brukt sprengstoff?»

«Jeg tror ikke det ble brukt sprengstoff.»

«Altså en nøtteknekker.»

«Hva vil det si?»

«En profesjonell skapåpner. Men det må vel å merke ha vært en meget dyktig en for å knekke koden.» Six lente seg forover i sofaen.

«Kanskje tyven tvang Grete eller Paul til å åpne den,» sa han. «Så beordret han dem tilbake til sengen der han skjøt dem begge. Og etterpå satte han fyr på huset for å skjule sporene sine – føre politiet på villspor.»

«Ja, det er mulig,» vedgikk jeg. Jeg gned meg på den sirkelrunde flekken med glatt hud i mitt ellers så ubarberte ansikt: Jeg ble bitt av en mygg da jeg var i Tyrkia, og helt siden da har jeg ikke behøvd å barbere meg der. Men ganske ofte oppdager jeg at jeg sitter og gnir meg der når det er noe som plager meg. Og hvis det er noe som garantert plager meg, så er det når en klient leker detektiv. Jeg ville ikke utelukke at det han foreslo, kunne ha skjedd, men nå var det min tur til å leke ekspert: «Mulig, men kinkig,» sa jeg. «Jeg kan ikke tenke meg noen sikrere måte å få alarmen til å gå på enn ved å arrangere en egen privat riksdagsbrann. Å leke van der Lubbe og sette fyr på huset høres ikke ut som noe en profesjonell tyv ville gjøre, men det gjør ikke drap heller.» Det var selvfølgelig mange hull i den teorien: Jeg ante ikke om det hadde vært en profesjonell der; ikke bare det, men dessuten var det min erfaring at en profesjonell jobb sjelden omfattet drap. Jeg ville bare høre min egen stemme til en avveksling.

«Hvem kunne ha visst at hun hadde juveler i safen?» spurte jeg.

«Jeg,» sa Six. «Grete ville ikke ha fortalt det til noen. Jeg vet ikke om Paul hadde gjort det.»

«Og hadde noen av dem fiender?»

«Jeg kan ikke svare for Paul,» sa han, «men jeg er sikker på at Grete ikke hadde en eneste fiende i hele verden.» Selv om jeg kunne akseptere muligheten for at pappas lille pike alltid pusset tennene og bad aftenbønn før hun la seg, fant jeg det verre å ignorere at Six var så vag når det gjaldt svigersønnen. Dette var andre gang han var usikker på hva Paul ville ha gjort.

«Hva med Dem?» sa jeg. «En rik og mektig mann som Dem må da ha sin andel av fiender.» Han nikket. «Er det noen som hater Dem sterkt nok til å ville ramme Dem gjennom Deres datter?»

Han tente sin Black Wisdom igjen, dampet på den og holdt den så bort fra seg mellom fingertuppene. «Fiender er en uunngåelig følge av stor velstand, herr Günther,» sa han. «Men nå snakker jeg om forretningsrivaler, ikke om gangstere. Jeg tror ikke noen av dem ville være i stand til noe så kaldblodig som dette.» Han reiste seg og gikk for å se til peisen. Med en stor ildrake av messing tok han seg resolutt av kubben som truet med å falle ut av ildstedet. Mens Six hadde garden nede, gav jeg ham et støt om svigersønnen.

«Kom De godt ut av det med svigersønnen Deres?»

Han snurret rundt og stirret på meg med ildraken løftet og rødmende kinn. Det var svar godt nok for meg, men han prøvde fortsatt å kaste blår i øynene på meg. «Hvorfor i all verden stiller De et slikt spørsmål?» ville han vite.

«Ja, virkelig, herr Günther,» sa Schemm og lot som han var sjokkert over at jeg kunne finne på å stille et så ufølsomt spørsmål.

«Vi hadde våre uoverensstemmelser,» sa Six. «Men finnes det en mann som ikke er uenig med svigersønnen sin en gang iblant?» Han la fra seg ildraken. Jeg tidde et minutts tid. Omsider sa han: «Nå, hva gjelder måten De går fram på i etterforskningen Deres, vil jeg foretrekke at De begrenser Deres aktiviteter til utelukkende å lete etter juvelene. Jeg liker ikke tanken på at De skal snoke rundt i våre familieanliggender. Jeg skal betale Deres honorar, hva det enn er –»

«Sytti mark per dag, pluss omkostninger,» løy jeg i håp om at Schemm ikke hadde sjekket det.

«Dessuten vil Livsforsikringsselskapet Germania og Forsikringsselskapet Germania utbetale en finnerlønn på fem prosent. Er det akseptabelt for Dem, herr Günther?» Jeg regnet fort ut i hodet at det skulle bli 37 500 mark. Med den slags summer var jeg klar. Jeg oppdaget at jeg satt og nikket, selv om jeg ikke likte reglene han hadde lagt til grunn, men til en pris av nesten 40 000 var det hans spill.

«Men jeg advarer Dem, jeg er ingen tålmodig mann,» sa han. «Jeg vil ha resultater, og jeg vil ha dem raskt. Jeg har skrevet ut en sjekk som skal dekke Deres umiddelbare behov.» Han nikket til håndlangeren sin, som gav meg en sjekk. Den var pålydende 1000 mark og kunne heves i Private Kommerzbank. Schemm dukket ned i dokumentkofferten sin igjen og rakte meg et brev skrevet på brevpapiret til Livsforsikringsselskapet Germania.

«Dette bekrefter at De er engasjert av vårt selskap til å etterforske brannen med tanke på eventuelle krav fra boet. Huset var forsikret hos oss. Hvis De skulle støte på problemer, kontakter De meg. De må ikke under noen omstendighet bry herr Six, eller nevne hans navn. Her er en mappe som inneholder all den bakgrunnsinformasjon De måtte få bruk for.»

«De har visst tenkt på alt,» sa jeg poengtert.

Six reiste seg, fulgt av Schemm, og så stivbeint av meg. «Når begynner De etterforskningen?» spurte han.

«I morgen tidlig.»

«Utmerket.» Han klappet meg på skulderen. «Ulrich kjører Dem hjem.» Så gikk han bort til skrivebordet, satte seg i stolen og begynte å gå igjennom noen dokumenter. Han viet meg ikke ytterligere oppmerksomhet.

Da jeg stod ute i den beskjedne hallen igjen og ventet på at butleren skulle dukke opp med Ulrich, hørte jeg en annen bil stanse utenfor. Denne bråket for mye til å være en limousin, og jeg gjettet på at det var en eller annen slags sportsbil. En dør slamret, det hørtes fottrinn på grusen, og en nøkkel raslet i låsen på hoveddøren. Gjennom den kom en kvinne jeg gjenkjente umiddelbart som filmstjernen Ilse Rudel fra UFA Film Studio. Hun hadde på seg en mørk sobelpels og en aftenkjole av blå sateng-organza. Hun kikket på meg, litt forvirret, mens jeg bare måpte tilbake. Det var hun verdt. Hun hadde en slik kropp som jeg bare har drømt om, i slike drømmer som jeg ofte har drømt om å drømme igjen. Det var ikke mye som jeg ikke kunne forestille meg at den kunne gjøre, bortsett fra vanlige ting som arbeid og komme i veien for en mann.

«God morgen,» sa jeg, men da var butleren der på kattepoter og innbruddstyvaktig vis for å hjelpe henne ut av pelsen og få oppmerksomheten hennes bort fra meg.

«Farraj, hvor er min mann?»

«Herr Six er i biblioteket, Gnädige Frau.» Mine blå øyne sperret seg stort opp over dette, og jeg kjente kjeven falle. At denne gudinnen skulle være gift med den gnomen som satt inne på arbeidsværelset, var slikt som styrker troen på pengers makt. Jeg betraktet henne mens hun gikk mot bibliotekdøren bak meg. Frau Six – jeg kom ikke over det – var høy og lys og så like sunn og frisk ut som hennes manns sveitsiske bankkonto. Det var noe trassig over munnen hennes, og mitt kjennskap til den fysiognomiske vitenskap fortalte meg at hun var vant til å få det slik hun ville – kontant. Briljantklips lynte i hennes perfekte ører, og da hun kom nærmere, ble luften fylt av duften fra 4711-parfyme. Akkurat idet jeg trodde at hun kom til å overse meg, kastet hun et blikk mot meg og sa kjølig: «God natt, hvem De nå er.» Så svelget biblioteket henne hel før jeg fikk muligheten til å gjøre det samme. Jeg rullet inn tungen og stappet den tilbake inn i munnen. Jeg så på klokken. Den var halv fire. Ulrich dukket opp igjen.

«Ikke rart at han sitter lenge oppe,» sa jeg og fulgte Ulrich ut gjennom døren.