Philip Kerr

DET ENE FRA DET ANDRE

En Bernie Günther roman

OVERSATT FRA ENGELSK AV
RUNE LARSSTUVOLD, MNO

PEGASUS FORLAG A/S, OSLO 2017

Originalens tittel: The One from the Other

Copyright © 2006 Philip Kerr

Norsk utgave: © Pegasus Forlag A/S 2015

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

e-bok 2017 © Pegasus Forlag

Oversatt av Rune Larsstuvold, MNO

Omslag: Andreas R. Sund

E-isbn 978-82-442-0187-2

Det må ikke kopieres eller tilgjengeliggjøres noe fra denne bok i strid med åndsverkloven, eller uten særskilt avtale med Pegasus Forlag AS eller med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til Jane 

Gud, gi oss styrke til å godta med sinnsro det som ikke kan forandres, mot til å forandre det som burde forandres, og visdom til å skjelne det ene fra det andre.

– REINHOLD NIEBUHR

PROLOG

Berlin, september 1937

Jeg husker hvor fint været var i september det året. Hitler-vær ble det kalt. Som om elementene selv var stemt for å være hyggelige mot Adolf Hitler, av alle mennesker. Jeg husker han holdt en svulstig tale der han gjorde krav på utenlandske kolonier for Tyskland. Det var, muligens, første gang noen av oss hadde hørt ham bruke uttrykket «Lebensraum». Ingen trodde vel et øyeblikk at vårt livsrom bare kunne skapes dersom andre måtte dø først.

Jeg levde og arbeidet den gangen i det rommet vi kalte Berlin. Det var massevis å gjøre der for en privatdetektiv. Alt dreide seg om savnede personer, naturligvis. Og de fleste av dem var jøder. De fleste av dem slått i hjel i bakgater, eller sendt til en KZ, en konsentrasjonsleir, uten at myndighetene fant det bryet verdt å underrette familiene deres. Nazistene syntes det var ganske morsomt å gjøre det på den måten. Jødene var selvfølgelig offisielt oppfordret til å emigrere, men fordi de ble nektet å ta med seg eiendelene sine, var det få som gjorde det. Likevel var det noen som fant på flere fiffige knep for å få pengene sine ut av Tyskland.

Et slikt knep var at en jøde deponerte en stor, forseglet pakke som inneholdt diverse verdigjenstander og var merket dens eller dens «siste vilje», hos en tysk domstol, før han reiste utenlands «på ferie». Når jøden så «døde» i et fremmed land, fikk han den lokale franske eller engelske domstolen til å anmode den tyske om å ettersende pakken som inneholdt hans «siste vilje». Siden tyske domstoler var bemannet med tyske advokater, var de vanligvis svært velvillige til å etterkomme anmodninger fra andre advokater, selv franske og engelske. Og på denne måten maktet noen få heldige jøder å bli gjenforenet med nok kontanter eller verdisaker til å kunne begynne et nytt liv i et nytt land.

Det kan være vanskelig å tro det, men et annet fiffig knep ble faktisk funnet på i Jødisk Avdeling i Sicherheitdienst (SD) – det tyske hemmelige politiet. Dette opplegget ble sett på som en god måte for å hjelpe jøder til å forlate Tyskland, og samtidig berike visse offiserer i SD i tillegg. Det var det vi kalte Tocher-opplegget (en Tocher er en jødisk handelsmann), og jeg fikk min første erfaring med det i forbindelse med det merkeligste klientpar som noensinne har henvendt seg til meg.

Paul Begelmann var en rik tysk jødisk forretningsmann som eide flere bilverksteder og bilforretninger over hele Tyskland. Og SS Sturmbannführer Dr. Franz Six var sjef for Jødisk Avdeling i SD. Jeg ble budsendt for å møte dem begge i avdelingens beskjedne tre-roms kontor-suite i Hohenzollern-palasset i Wilhelmstraße. Bak skrivebordet til Six hang et bilde av Der Führer, i tillegg til en mengde juridikum-diplomer fra universitetene i Heidelberg, Königsberg og Leipzig. Six var kanskje nazi-svindler, men han var en ekstremt velkvalifisert nazi-svindler. Han svarte neppe til Himmlers idealbilde av en arier. Han var omkring tretti, mørkhåret, med et selvtilfreds drag rundt munnen, og så ikke mer jødisk ut enn Paul Begelmann. Han duftet svakt av eau de cologne og skinnhellighet. På skrivebordet hans stod en liten byste av Wilhelm von Humboldt, som hadde grunnlagt universitetet i Berlin, og som, helt strålende, hadde definert grensene som statsmaktens aktiviteter ikke skulle krysse. Jeg gjettet på at Sturmbannführer Six neppe ville sagt seg enig med ham i den saken.

Begelmann var eldre og høyere, med mørkt, krøllet hår og lepper så tykke og rosa som to skiver kjøttpålegg. Han smilte, men øynene fortalte noe helt annet. Pupillene var smale, som en katts, som om han var ivrig etter å komme seg ut av SDs søkelys. I den bygningen, og omringet av alle de svarte uniformene, lignet han en korgutt som prøvde å gjøre seg til venns med en flokk hyener. Han sa ikke stort. Det var Six som stod for all pratingen. Jeg hadde hørt at Six var fra Mannheim. Mannheim har en berømt jesuitt-kirke. Det var det inntrykket jeg fikk av Six i den stilige svarte uniformen. Ikke av en typisk SD-banditt. Mer av en jesuitt.

«Herr Begelmann har uttrykt et ønske om å emigrere fra Tyskland til Palestina,» sa han glatt. «Naturlig nok er han bekymret for sine forretninger i Tyskland og den effekten salget av dem kan få for den lokale økonomien. Så for å hjelpe herr Begelmann har denne avdelingen lagt fram et forslag til løsning på hans problem. En løsning som De kan være i stand til å hjelpe oss med, herr Günther. Vi har foreslått at han ikke burde emigrere «proforma», men at han heller bare fortsetter som en tysk statsborger som arbeider utenlands. At han i virkeligheten burde arbeide i Palestina som selger for sitt eget selskap. På denne måten blir han i stand til å opptjene lønn og ta sin del av selskapets fortjeneste, samtidig som han tilfredsstiller denne avdelingens politikk som er å oppmuntre til jødisk emigrasjon.»

Jeg tvilte ikke på at stakkars Begelmann hadde gått med på å dele selskapets fortjeneste, ikke med Riket, men med Franz Six. Jeg tente en sigarett og sendte SD-mannen et kynisk smil. «Mine herrer, for meg høres det ut som dere kommer til å bli svært så lykkelige sammen. Men jeg kan ikke begripe hva dere trenger meg til. Jeg arrangerer ikke ekteskap. Jeg etterforsker dem.»

Six rødmet litt og kikket usikkert bort på Begelmann. Han hadde makt, men ikke den slags makt som var en trussel mot en som meg. Han var vant til å skremme studenter og jøder, og å skremme en voksen arisk mann var en oppgave som så ut til å være mer enn han kunne makte.

«Vi behøver en ... en som herr Begelmann kan stole på ... til å levere et brev fra Bank A.E. Wassermann, her i Berlin, til Anglo-Palestine Bank i Jaffa. Vi trenger den personen til å åpne en kassakredittkonto i den banken og til å leie en eiendom i Jaffa som kan brukes som utstillingslokaler for en nybil-forretning. Leieavtalen vil bidra til å dokumentere herr Begelmanns betydningsfulle nye forretningsforetagende. Vi har også behov for at vår agent transporterer visse eiendeler til Anglo-Palestine Bank i Jaffa. Herr Begelmann er naturligvis innstilt på å betale et betydelig honorar for disse tjenestene.

Et beløp på ett tusen engelske pund, utbetalt i Jaffa. SD skal selvsagt sørge for å ordne all nødvendig dokumentasjon og alt papirarbeid. De reiser dit som offisiell representant for Begelmann’s Automotive. Uoffisielt vil De tjenestegjøre som SDs hemmelige agent.»

«Ett tusen pund. Det er mange penger,» sa jeg. «Men hva skjer hvis Gestapo stiller meg spørsmål om alt dette. Det er ikke sikkert de liker alle svarene. Har dere tenkt på det?»

«Selvsagt,» sa Six. «Tror De jeg er idiot?»

«Nei, men Gestapo kunne tro det.»

«Nå er det tilfeldigvis slik at jeg er i ferd med å sende to andre agenter til Palestina på et etterretningsoppdrag som er blitt godkjent på høyeste hold,» sa han. «Som ledd i sin permanente virksomhet er denne avdelingen blitt bedt om å undersøke muligheten for tvangsemigrasjon til Palestina. Hva sikkerhetspolitiet, SIPO, angjelder, inngår De i oppdraget. Hvis Gestapo skulle stille Dem spørsmål om Deres oppdrag, vil De være i Deres fulle rett til å svare det samme som disse to andre ville svare: At det dreier seg om et etterretningsoppdrag. At De følger general Heydrichs ordrer. Og at De av hensyn til oppdragets sikkerhet ikke kan diskutere saken med noen.» Han stanset og tente en liten, stram sigar. «De har arbeidet for generalen tidligere, ikke sant?»

«Jeg prøver stadig å glemme det.» Jeg ristet på hodet. «Med respekt å melde, herr Sturmbannführer. Hvis to av Deres egne menn likevel skal til Palestina, hva trenger De så meg for da?»

Begelmann kremtet. «Hvis jeg kunne få si noe, er De snill, herr Sturmbannführer?» sa han forsiktig, og med sterk Hamburg-aksent. Six trakk på skuldrene og ristet likegyldig på hodet. Begelmann så på meg med undertrykt desperasjon. Han svettet i pannen, og jeg trodde ikke at det bare skyldtes det usedvanlig varme septemberværet. «Fordi, herr Günther, De har ord på Dem for å være en ærlig mann.»

«For ikke å snakke om Deres entusiasme for lett-tjente penger,» sa Six.

Jeg så på Six og nikket. Jeg var ferdig med å være høflig overfor denne jus-skurken. «Det De sier, herr Begelmann, er at De ikke stoler på denne avdelingen eller de personene som arbeider for den.»

Stakkars Begelmann så plaget ut. «Nei, nei, nei, nei, nei,» sa han. «Slik er det overhodet ikke.»

Men jeg moret meg alt for mye til å gi slipp på dette beinet. «Og jeg kan ikke si at jeg klandrer Dem for det. En ting er det å bli ranet. Noe helt annet er det når raneren ber en hjelpe til med å bære byttet ut til fluktbilen.»

Six bet seg i leppen. Jeg kunne se at han ønsket det var halspulsåren min. Den eneste grunnen til at han ikke sa noe, var at jeg ennå ikke hadde sagt nei. Han gjettet nok på at jeg ikke kom til å gjøre det. Ett tusen pund er ett tusen pund.

«Vær så snill, herr Günther.»

Six virket riktig så tilfreds med å overlate tryglingen til Begelmann.

«Hele min familie ville være Dem stor takk skyldig for Deres hjelp.»

«Så stor som ett tusen pund,» sa jeg. «Det har jeg hørt alt.»

«Er det noe galt med godtgjørelsen?» Begelmann så bort på Six etter hjelp. Han fikk ingen. Six var advokat, ikke hestehandler.

«I helvete, nei, herr Begelmann,» sa jeg. «Det er sjenerøst. Nei, det er snarere meg, tror jeg. Jeg begynner å klø når en viss type hund legger seg etter meg.»

Men Six nektet å la seg fornærme. Så langt i denne saken var han bare en typisk advokat. Rede til å legge alle menneskelige følelser til side med tanke på det større godet, å tjene penger. «Jeg håper De ikke er uforskammet overfor en av den tyske regjeringens embedsmenn, herr Günther,» sa han irettesettende. «Man skulle tro De var motstander av nasjonalsosialismen slik De snakker. Neppe en sunn holdning nå for tiden.»

Jeg ristet på hodet. «De misforstår meg,» sa jeg. «Jeg hadde en klient i fjor. Han het Hermann Six. Industrimannen? Han var langt fra oppriktig mot meg. De er ikke i slekt med ham, håper jeg.»

«Beklageligvis ikke,» sa han. «Jeg kommer fra en svært fattig familie i Mannheim.»

Jeg kikket bort på Begelmann. Jeg syntes synd på ham. Jeg burde ha sagt nei. I stedet sa jeg ja. «All right, jeg skal gjøre det. Men jeg vil råde dere begge til å holde dere til sannheten i denne saken. Jeg er ikke den typen som tilgir og glemmer. Og jeg har aldri vendt det annet kinn til.»

Det varte ikke lenge før jeg angret på at jeg lot meg involvere i det jødiske Tocher-opplegget til Six og Begelmann. Dagen etter var jeg alene på kontoret. Det regnet ute. Partneren min, Bruno Stahlecker, var ute på en sak, sa han, noe som sikkert betydde at han satt og drakk på en bar i Wedding. Det banket på døren, og en mann kom inn. Han hadde skinnfrakk og bredbremmet hatt. Kall det skarp luktesans, men jeg visste han var fra Gestapo lenge før han viste meg den lille ID-brikken i håndflaten. Han var midt i tjueårene, i ferd med å bli skallet, med en liten, skjev munn og en skarpskåren hake som virket skrøpelig og gav meg mistanke om at han var mer vant til å slå enn til å bli slått. Uten å si et ord slengte han den våte hatten på skriveunderlaget mitt, kneppet opp frakken og avslørte en elegant marineblå dress, satte seg i stolen på den andre siden av skrivebordet, fant fram sigarettene sine og tente en – mens han hele tiden stirret på meg lik en ørn som voktet på en fisk.

«Pen liten hatt,» sa jeg, etter en stund. «Hvor har du stjålet den?» Jeg tok den opp fra skriveunderlaget og slengte den i fanget hans. «Eller ville du bare at jeg og rosene mine skulle vite at det regnet ute?»

«De fortalte meg at du var en tøffing borte på Alex,» sa han, og kakket aske på teppet mitt.

«Jeg var en tøffing da jeg var ved Alex,» sa jeg. Alex var politiets hovedkvarter, på Berlins Alexanderplatz. «De gav meg en av de små brikkene der. Hvem som helst kan late som han er tøff når han har KRIPOs øl-brikke i lommen.» Jeg trakk på skuldrene. «Men hvis det er det de sier, må det jo være sant. Ekte politimenn, som politimennene ved Alex, lyver ikke.»

Den lille munnen strammet seg til et smil med bare lepper og ingen tenner, som et nyss sydd arr. Han stakk sigaretten i munnen som om han sugde på enden av en sytråd før den skulle dyttes gjennom nåløyet. Eller kanskje mitt øye. Jeg tror ikke han ville brydd seg om forskjellen. «Så du er den snuten som fakket Gormann, kveleren.»

«Det var svært lenge siden,» sa jeg. «Drapsmenn var mye lettere å ta før Hitler kom til makten.»

«Åh? Hvordan har det seg?»

«Det ene er at det var ikke slike mengder av dem som det er nå. Og det andre er at det virket som det hadde større betydning da. Jeg pleide å være svært tilfreds med å beskytte samfunnet. Nå for tiden ville jeg ikke ant hvor jeg skulle begynne.»

«Høres mistenkelig ut som du misliker det Partiet har gjort for Tyskland,» sa han.

«Ikke i det hele tatt,» sa jeg og var mer forsiktig med frekkhetene nå. «Jeg misliker ingenting som gjøres for Tyskland.» Jeg tente en av mine egne og lot ham grunne over dobbeltbunnen og moret meg selv med et mentalt bilde av knyttneven min som traff guttungens spisse hake. «Har du et navn, eller er det forbeholdt vennene dine? Du husker dem, ikke sant? Alle de menneskene som pleide å sende deg bursdagskort? Forutsatt at du husker når det er.»

«Kanskje du kan være min venn,» sa han og smilte. Jeg hatet det smilet. Det var et smil som fortalte at han hadde noe på meg. Det var et slags glimt i irisen hans som stakk fram fra øyeeplet lik spissen på et sverd. «Kanskje vi kan hjelpe hverandre. Det er det man har venner til, hva? Kanskje jeg kan gjøre deg en tjeneste, Günther, og du kommer til å bli så jævla takknemlig at du sender meg ett av de bursdagskortene du snakket om.» Han nikket. «Det ville jeg likt. Det ville vært hyggelig. Med en liten melding inni.»

Jeg sukket litt røyk i hans retning. Jeg begynte å bli lei av det tøffe skuespillet hans. «Jeg tviler på at du ville like min form for humor,» sa jeg. «Men jeg er villig til å la meg overbevise om det motsatte. Det ville vært en hyggelig overraskelse å ta feil av Gestapo.»

«Jeg er politiinspektør Gerhard Flesch,» sa han.

«Hyggelig å treffe deg, Gerhard.»

«Jeg er leder for Jødisk Avdeling i SIPO,» la han til.

«Vet du hva? Jeg har lurt på om jeg skulle åpne en slik en her inne,» sa jeg. «Plutselig er det som om alle har en jødisk avdeling. Må være bra for forretningene. SD, Utenriksdepartementet, og nå Gestapo.»

«SDs og Gestapos operasjonsområder er innbyrdes avgrenset gjennom en tjenesteordre signert Reichsführer-SS,» sa Flesch. «Operativt skal SD holde jødene under intens overvåkning og så rapportere til oss. Men i praksis er Gestapo innviklet i en maktkamp med SD, og ikke innenfor noe område av denne konflikten går det så varmt for seg som på det området som kalles jødiske anliggender.»

«Det høres svært interessant ut alt sammen, Gerhard. Men jeg kan ikke se hvordan jeg kan bidra. I helvete, jeg er jo ikke jøde engang.»

«Nei?» Flesch smilte. «Så la meg forklare. Vi har hørt et rykte om at Franz Six og folkene hans er i jødenes tjeneste. Mottar bestikkelser mot å legge til rette for jødisk emigrasjon. Det vi ikke har ennå er beviser. Det er der du kommer inn, Günther. Du skal skaffe dem.»

«Du overvurderer handlekraften min, Gerhard. Jeg er ikke så flink til å spa møkk.»

«Dette etterretningsoppdraget for SD i Palestina. Hvorfor skal du egentlig dit?»

«Jeg trenger ferie, Gerhard. Jeg har behov for å komme meg bort og spise noen appelsiner. Solskinn og appelsiner skal visst være svært bra for huden.» Jeg trakk på skuldrene. «Men jeg har også tenkt på å konvertere. Jeg er blitt fortalt at de utfører ganske fine omskjæringer i Jaffa, hvis du får det gjort før lunsj.» Jeg ristet på hodet. «Kom igjen, Gerhard. Det er et etterretningsoppdrag. Du vet at jeg ikke kan diskutere det med noen utenfor SD. Hvis du ikke liker det, får du ta det opp med Heydrich. Det er han som lager reglene, ikke jeg.»

«De to mennene som du reiser sammen med,» sa han, uten å fortrekke en mine. «Vi vil gjerne at du holder et øye med dem. For å se at de ikke misbruker den tilliten de er vist. Jeg er sågar bemyndiget til å tilby deg dekning av utgiftene dine. Ett tusen Mark.»

Alle sammen kastet penger etter meg nå. Tusen pund her. Tusen Mark der. Jeg følte meg som en embedsmann i Rikets justisdepartement.

«Det er storsinnet av deg, Gerhard,» sa jeg. «Ett tusen Mark utgjør litt av et sukkertøy. Men du ville naturligvis ikke representert Gestapo hvis du ikke også kunne tilby en smak av pisken i tilfelle jeg ikke har den sansen for søtsaker du regnet med.»

Flesch smilte det tannløse smilet sitt. «Det ville være uheldig hvis din rasemessige bakgrunn ble gjenstand for gransking,» sa han og stumpet sigaretten i askebegeret mitt. Idet han lente seg forover og så tilbake igjen, knirket skinnfrakken høyt, lik lyden av tunge regndråper, som om han nettopp hadde kjøpt den i Gestapos suvenirbutikk.

«Begge foreldrene mine gikk i kirken,» sa jeg. «Jeg kan ikke skjønne at du har noe i den retning på meg.»

«Din mors oldemor,» sa han. «Det er en mulighet for at hun kan ha vært jødisk.»

«Les bibelen din, Gerhard,» sa jeg. «Vi er alle jødiske hvis du vil gå langt nok tilbake i tid. Men saken er den at du tar feil. Hun var romersk-katolsk. Svært så gudfryktig tror jeg.»

«Og likevel var navnet hennes Adler, ikke sant? Anna Adler?»

«Det var Adler, ja. Jeg tror det stemmer. Hva så?»

«Adler er et jødisk navn. Hvis hun hadde vært i live i dag, ville hun trolig vært nødt til å legge Sarah til navnet, slik at vi kunne kjenne henne som det hun var. Jødinne.»

«Selv om det var riktig, Gerhard. At Adler er et jødisk navn? Og for å være ærlig har jeg ingen anelse om det er det eller ikke. Det ville gjøre meg en åttendedel jødisk. Og derfor er jeg i henhold til paragraf 2, artikkel 5 i Nürnberg-lovene ikke jøde.» Jeg gliste. «Pisken din mangler skikkelig snert, Gerhard.»

«En granskning viser seg ofte å være en kostbar uleilighet,» sa Flesch. «Selv for en ekte tysk virksomhet. Og feil kan forekomme av og til. Det kan ta måneder før ting fungerer normalt igjen.»

Jeg nikket idet jeg innså sannheten i det han hadde sagt. Ingen avslo Gestapo. Ikke uten alvorlige følger. Det eneste valget jeg hadde, stod mellom det katastrofale og det motbydelige. Et svært tysk valg. Vi visste begge to at jeg knapt hadde noe annet alternativ enn å gå med på det de ønsket. Samtidig satte det meg i en kinkig situasjon, for å si det mildt. Jeg hadde tross alt en meget sterk mistanke allerede om at Franz Six fylte lommene sine med Paul Begelmanns shekler. Men jeg hadde ikke noe ønske om å havne midt i en maktkamp mellom SD og Gestapo. På den andre siden var det jo ikke noe som tilsa at de to SD-mennene jeg skulle reise sammen med til Palestina, var uhederlige. Det sa seg selv at de helt sikkert ville mistenke meg for å være spion, og i tråd med det omgås meg med forsiktighet. Mulighetene var store for at jeg kom til å oppdage absolutt ingen ting. Men ville ingen ting tilfredsstille Gestapo? Det var bare én måte å finne ut det på.

«All right,» sa jeg. «Men jeg vil ikke være talerør for dere i Gestapo og si masse som ikke stemmer. Det kan jeg ikke. Jeg vil ikke prøve engang. Hvis de er korrupte, så skal jeg fortelle deg at de er korrupte og si til meg selv at det nettopp er slikt som dette som detektiver driver med. Kanskje kommer jeg til å miste nattesøvnen av det og kanskje ikke. Men hvis de er hederlige, så slutter det der, skjønner? Jeg vil ikke koke opp noe om noen bare for å gi deg og de andre skyggefuglene i Prinz-Albrecht-Straße en fordel. Det gjør jeg ikke, ikke engang om du og de beste slåsshanskene dine sier at jeg må. Du kan beholde sukkertøyet ditt også. Jeg har ikke lyst til å få smaken på det. Jeg skal gjøre den skitne lille jobben din, Gerhard. Men vi viser de kortene vi trekker. Ingen manipulerte kortstokker. Er det klart?»

«Det er klart.» Flesch reiste seg, kneppet frakken og satte på seg hatten. «Nyt turen, Günther. Jeg har aldri vært i Palestina. Men jeg hører det er svært vakkert der.»

«Kanskje du skulle reise selv,» sa jeg muntert. «Jeg vedder på at du ville elske det der nede. Du ville gli rett inn, med en gang. Alle i Palestina har en jødisk avdeling.»

Jeg forlot Berlin den siste uken i september og reiste med tog gjennom Polen til havnebyen Constanta i Romania. Der gikk jeg om bord i dampskipet Romania, og da møtte jeg endelig de to SD-mennene som også var på vei til Palestina. Begge var underoffiserer – sersjanter i SD – og begge utgav seg for å være journalister i Berliner Tageblatt, en avis som hadde vært i jødisk eie fram til 1933, da den ble konfiskert av nazistene.

Lederen av sersjantene var Herbert Hagen. Den andre mannen het Adolf Eichmann. Hagen var i begynnelsen av tjueårene og en ungdommelig intellektuell, med universitetsutdannelse og overklassebakgrunn. Eichmann var flere år eldre og hadde ambisjoner om å bli til noe mer enn den østerrikske bensinstasjonsbetjenten han hadde vært før han ble medlem av Partiet og SS. Begge to var nysgjerrige antisemitter og merkelig fascinert av jødedommen. Eichmann hadde større erfaring fra Jødisk Avdeling, snakket jiddisk og tilbrakte det meste av reisen med å lese Theodor Herzls bok om den jødiske staten, som het Der Judenstaat. Reisen var Eichmanns egen idé, og han virket både overrasket og opprømt over at hans overordnede hadde gitt tillatelse til den, siden han aldri hadde vært utenfor Tyskland og Østerrike før. Hagen var en mer ideologisk nazist som også var en ivrig sionist, overbevist som han var om at det ikke fantes «noen større fiende for Partiet enn Jøden» – eller noe tøv i den duren – og at «løsningen på jødespørsmålet» bare kunne ligge i en «total avjøding» av Tyskland. Jeg hatet å høre på ham. Alt lød som galskap i mine ører. Som noe funnet i en ondskapsfullt forvrengt utgave av Alice i Eventyrland.

Begge mennene betraktet meg med mistenksomhet, slik jeg hadde sett for meg, og ikke bare fordi jeg ikke kom fra SD og deres spesielle avdeling, men også fordi jeg var eldre enn dem – nesten tjue år i Hagens tilfelle. Snart kalte de meg spøkefullt for «Papi», noe jeg tok med godt humør – i det minste med bedre humør enn Hagen, som jeg som gjengjeldelse og til stor glede for Eichmann, straks døpte Hiram Schwartz, etter den svært unge dagbokforfatteren av samme navn. Som følge av dette var Eichmann langt vennligere stemt overfor meg enn sin yngre, mer uerfarne kollega innen vi kom fram til Jaffa rundt den 2. oktober.

Eichmann var imidlertid ikke en person som gjorde inntrykk på folk, og den gangen mente jeg at han sikkert var av den typen som tok seg best ut i uniform. Snart fikk jeg faktisk mistanke om at det å gå i uniform var den vesentligste grunnen til at han hadde gått inn i NSDAPs Sturmabteilung, SA, og senere SS, for jeg tvilte i alle fall på at han ville vært sterk nok til å delta i den regulære hæren, hvis det hadde vært en hær den gangen. Han var mindre enn middels høy, hjulbeint og ekstremt tynn. I overkjeven hadde han to gullbroer, i tillegg til mange fyllinger i de lange hestetennene. Hodet hans var som et dødninghode, nesten nøyaktig likt symbolet på SS-folkenes luemerker, det var ekstremt benete med spesielt innsunkne tinninger. En ting som slo meg var hvor jødisk han så ut. Og det forekom meg at antipatien hans for jødene hadde noe med dette å gjøre.

Fra det øyeblikk Romania la til kai i Jaffa, gikk alt på tverke for de to SD-mennene. Britene må ha hatt mistanke om at Hagen og Eichmann tilhørte den tyske etterretningstjenesten, og gav dem, etter en lengre diskusjon, tillatelse til å gå i land i bare ett døgn. Selv møtte jeg ikke på noen slike problem, og fikk raskt et visum som tillot meg opphold i Palestina i tretti dager. Dette var ganske paradoksalt siden jeg hadde tenkt å bli der i høyst fire-fem dager, og det ergret Eichmann kraftig, siden planene hans nå var i fullstendig kaos. Han raste uavbrutt over denne endringen i planene i den hestetrukne kjerren som fraktet oss tre og bagasjen vår fra havna til Jerusalem Hotel i utkanten av byens berømte «tyske koloni».

«Hva skal vi gjøre nå?» klaget han høylytt. «Alle de viktigste møtene våre er i overmorgen. Og da er vi om bord i båten igjen.»

Jeg smilte for meg selv mens jeg nøt bestyrtelsen hans. Et hvert tilbakeslag for SD var i orden for meg. Jeg gledet meg også over at jeg om ikke annet slapp belastningen ved å måtte dikte opp en historie for Gestapo. Jeg kunne vanskelig spionere på folk som var nektet visum. Jeg tenkte til og med at Gestapo ville finne det morsomt nok til å kunne tilgi mangelen på mer konkret informasjon.

«Kanskje Papi kunne møte dem,» sa Hagen.

«Jeg?» sa jeg. «Glem det, Hiram.»

«Jeg skjønner fremdeles ikke hvordan De kunne få visum og ikke vi,» sa Eichmann.

«Det er fordi han hjelper den jævla jøden for Dr. Six, naturligvis,» sa Hagen. «Jøden har sikkert ordnet det for ham.»

«Kan være,» sa jeg. «Eller det kan være at dere gutter rett og slett ikke er dyktige nok til denne typen arbeid. Hvis dere var dyktige i jobben, så ville dere kanskje ikke ha valgt en dekkhistorie som fortalte at dere begge arbeidet i en nazi-avis. Til og med en nazi-avis som ble stjålet fra sine jødiske eiere. Dere kunne ha valgt noe med en litt lavere profil enn det, tror jeg.» Jeg smilte til Eichmann. «Som bensinstasjonsbetjent kanskje.»

Hagen tok den. Men Eichmann var fremdeles for opphisset til å forstå at han ble ertet.

«Franz Reichert,» sa han. «I Det tyske nyhetsbyrå. Jeg kan ringe til ham i Jerusalem. Jeg er sikker på at han vet hvordan vi skal få tak i Fievel Polkes. Men jeg har ingen anelse om hvordan vi skal komme i kontakt med Haj Amin.» Han sukket. «Hva skal vi gjøre?»

Jeg trakk på skuldrene. «Hva ville dere ha gjort nå?» spurte jeg. «I dag. Hvis dere likevel hadde fått trettidagers visumet.»

Eichmann trakk på skuldrene. «Jeg antar at vi ville ha besøkt den tyske frimurerkolonien i Sarona. Gått opp på Karmelhøydene. Kikket på noen jødiske landbruksbosettinger i Jisreel-dalen.»

«Da er mitt råd at dere setter i gang og gjør akkurat det,» sa jeg. «Ring Reichert. Forklar situasjonen og gå om bord i båten igjen i morgen. Den setter kurs for Egypt i morgen, ikke sant? Vel, når dere kommer dit, går dere til den britiske ambassaden i Kairo og søker nytt visum der.»

«Han har rett,» sa Hagen. «Det er nettopp det vi burde gjøre.»

«Vi kan søke igjen,» ropte Eichmann. «Selvfølgelig. Vi kan skaffe oss visum i Kairo og så reise tilbake hit til lands.»

«Akkurat som Israels barn,» la jeg til.

Hestekjerren forlot de trange, skitne gatene i den gamle bydelen og satte opp farten idet vi kom ut på en bredere vei, til den nye byen Tel Aviv. Tvers overfor et klokketårn og flere arabiske kaffehus lå Anglo-Palestine Bank, der jeg skulle møte banksjefen og overrekke ham introduksjonsbrevene fra Begelmann og fra Bank A.E. Wassermann, for ikke å snakke om den reisekisten som Begelmann hadde overlatt til meg for å bringe ut av Tyskland. Jeg ante ikke hva som var i den, men ut fra vekten å dømme trodde jeg ikke at det var frimerkesamlingen hans. Jeg så ingen fordeler i å utsette bankbesøket. Ikke i en by som Jaffa, som så ut til å være full av fiendtlig utseende arabere. (De trodde sikkert at vi var jøder, naturligvis. Den lokale palestinske befolkningen hadde lite til overs for jøder.) Så jeg bad kusken stanse, og med kisten under armen og brevene i lommen, steg jeg av og lot Eichmann og Hagen fortsette til hotellet med resten av bagasjen min.

Banksjefen var en engelskmann som het Quinton. Armene hans var for korte til jakken, og det lyse håret var så tynt at det nesten ikke syntes. Han hadde oppstoppernese omgitt av fregner og smilet til en ung bulldog. Da jeg hilste på ham, kunne jeg ikke unnlate å se for meg Quintons far som fulgte nøye med på undervisningen til sønnens tysklærer. Jeg antok at han måtte ha vært dyktig, for unge herr Quinton snakket utmerket tysk, med mange begeistrede moduleringer, som om han resiterte Goethes «Ødeleggelsen av Magdeburg».

Quinton viste meg inn på kontoret sitt. Et cricket-balltre hang på veggen sammen med flere fotografier av ulike cricketlag. En vifte snurret langsomt i taket. Det var hett. Fra kontorvinduet var det fin utsikt over den muhammedanske gravlunden, og bortenfor den, Middelhavet. Klokken i tårnet nær ved slo timeslaget, og muezzinen i moskéen på den andre siden av Howard Street kalte de troende til bønn. Jeg var langt borte fra Berlin.

Han åpnet konvoluttene jeg var blitt betrodd med en papirkniv formet som en liten krumsabel. «Stemmer det at jødene i Tyskland ikke får spille Beethoven eller Mozart?» spurte han.

«Det er forbudt for dem å spille verker av disse komponistene ved jødiske kulturarrangementer,» sa jeg. «Men be meg ikke om å begrunne det, herr Quinton. Det kan jeg ikke. Spør De meg, er hele landet gått fra vettet.»

«De burde prøve å bo her,» sa han. «Her går jødene og araberne i strupen på hverandre. Vi står midt mellom dem. Det er en umulig situasjon. Jødene hater britene for at de ikke tillater flere å komme og bosette seg i Palestina. Og araberne hater oss for å tillate jøder å bo her i det hele tatt. Akkurat nå er det flaks for oss at de hater hverandre mer enn de hater oss. Men en dag kommer hele dette landet til å eksplodere rett i ansiktet på oss, og da trekker vi oss ut, og det kommer til å bli verre her enn noen gang. Merk Dem mine ord, herr Günther.»

Mens han snakket, hadde han lest brevene og sortert de forskjellige arkene, noen av dem blanke bortsett fra en signatur. Og nå forklarte han hva han holdt på med:

«Dette er akkrediteringsdokumentene,» sa han. «Og signaturprøver til noen nye bankkonti. En av disse skal være en felles konto for Dem og Dr. Six. Stemmer det?»

Jeg rynket pannen og likte dårlig tanken på å dele noe som helst med lederen for Jødisk Avdeling i SD. «Jeg vet ikke,» sa jeg.

«Vel, det er fra denne kontoen De skal ta ut pengene til å betale leie for en eiendom her i Jaffa,» forklarte han. «Og dessuten Deres eget honorar og dekning av utgifter. Restsaldoen utbetales til Dr. Six ved fremvisning av en bankbok jeg skal gi Dem som De skal gi til ham. Og fremvisning av passet. De må forsikre Dem om at han forstår dette, er De snill. Banken insisterer på at bankbokens eier identifiserer seg med pass dersom penger skal utbetales. Er det klart?»

Jeg nikket.

«Kan jeg få se passet Deres, herr Günther?»

Jeg rakte det fram.

«Den beste personen til å hjelpe Dem med å finne en forretningseiendom i Jaffa er Solomon Rabinowicz,» sa han mens han kastet et blikk på passet mitt og skrev ned nummeret. «Han er polsk jøde, men han er nok den mest ressurssterke fyren jeg har møtt, tror jeg, i dette fryktelig irriterende landet. Han har kontor i Montefiore Street. I Tel Aviv. Det er ikke fullt en kilometer herfra. Jeg skal gi Dem adressen hans. Jeg tar det for gitt at klienten Deres ikke ønsker lokaler i det arabiske kvarteret. Da ber man om problemer.»

Han rakte meg passet igjen og nikket mot Begelmanns reisekiste. «Jeg antar at det er Deres klients verdisaker?» sa han. «Dem han ønsker oppbevart i vårt hvelv i påvente av sin ankomst til dette landet.»

Jeg nikket igjen.

«Ett av disse brevene inneholder en fortegnelse over eiendelene som befinner seg i den kisten,» sa han. «Ønsker De å kontrollere innholdet før De avleverer den?»

«Nei,» sa jeg.

Quinton kom rundt skrivebordet og løftet opp kisten. «Jøss, så tung den er,» sa han. «Hvis De vil vente her, skal jeg få utferdiget Deres egen bankbok. Kan jeg by Dem litt te? Eller litt limonade, kanskje?»

«Te,» sa jeg. «Te hadde vært godt.»

Da mine ærender i banken var utført, spaserte jeg videre til hotellet og oppdaget at Hagen og Eichmann hadde gått ut allerede. Så jeg tok meg et kaldt bad, dro til Tel Aviv, møtte herr Rabinowicz og gav ham i oppdrag å finne en passende eiendom for Paul Begelmann.

Jeg møtte ikke de to SD-mennene før til frokost dagen etter, da de lettere medtatte kom ned på leting etter svart kaffe. De hadde hatt seg en helaften på en klubb i den gamle bydelen. «For mye arak,» hvisket Eichmann. «Det er den lokale drikken. En slags druesprit med anissmak. Unngå den hvis De kan.»

Jeg smilte og tente en sigarett, men viftet bort røyken da den så ut til å gjøre ham kvalm. «Fikk dere tak i Reichert?» spurte jeg.

«Ja. Han var faktisk sammen med oss i går kveld. Men ikke Polkes. Så han er tilbøyelig til å dukke opp her for å se etter oss. Har De noe imot å møte ham, bare i fem eller ti minutter, og forklare ham situasjonen?»

«Hva er situasjonen?»

«Planene våre forandrer seg fra minutt til minutt, er jeg redd. Vi kommer kanskje ikke tilbake hit likevel. En ting er at Reichert visst mener at vi ikke vil ha mer hell med oss med å få visum i Kairo enn det vi hadde her.»

«Det var leit å høre,» sa jeg. Jeg var ikke lei meg i det hele tatt.

«Si til ham at vi er dratt til Kairo,» sa Eichmann. «Og at vi bor på National Hotel. Si at han skal komme og møte oss der.»

«Jeg vet ikke,» sa jeg. «Jeg har virkelig ikke lyst til å bli involvert i noe av dette.»

«De er tysker,» sa han. «De er involvert enten De liker det eller ikke.»

«Ja, men det er dere som er nazistene, ikke jeg.»

Eichmann så sjokkert ut. «Hvordan kan De arbeide for SD og ikke være nazist?» spurte han.

«Verden er rar,» sa jeg. «Men ikke si det til noen.»

«Hør, vær så snill og møt ham,» sa Eichmann. «For høflighets skyld, om ikke annet. Jeg kunne legge igjen et brev til ham, men det ville ta seg så mye bedre ut hvis De kunne fortelle ham det personlig.»

«Hvem er denne Fievel Polkes, forresten?» spurte jeg.

«En palestiner som jobber for Haganah.»

«Og hvem er det?»

Eichmann smilte trett. Han var blek og svettet kraftig. Jeg syntes nesten synd på ham. «De vet virkelig ikke stort om dette landet, gjør De vel?»

«Jeg vet nok til å få et trettidagers visum,» sa jeg, med tydelig adresse.

«Haganah er en jødisk paramilitær organisasjon og etterretningstjeneste.»

«Det er en terroristorganisasjon, sier De.»

«Om De vil,» samtykket Eichmann.

«All right,» sa jeg. «Jeg skal møte ham. For høflighets skyld. Men da må jeg vite alt. Jeg snakker ikke med noen av disse morderiske jævlene hvis jeg bare kjenner halve historien.»

Eichmann nølte. Jeg visste at han ikke stolte på meg. Men enten var han for bakfull til å bry seg om det, eller så innså han nå at han ikke hadde annet valg enn å være åpen mot meg.

«Haganah vil ha oss til å skaffe dem våpen til bruk mot britene her i Palestina,» sa han. «Hvis SD fortsetter å oppmuntre til jødisk emigrasjon fra Tyskland, foreslår de også at de kan forsyne oss med opplysninger om britiske troppe- og marinebevegelser i det østre Middelhavet.»

«Skal jødene hjelpe sine egne forfølgere?» lo jeg. «Men det er jo latterlig.» Eichmann lo ikke. «Er det ikke?»

«Tvert imot,» sa Eichmann. «SD har allerede finansiert flere sionistiske treningsleirer i Tyskland. Steder der unge jøder kan lære de landbruksmessige ferdigheter som de trenger for å kunne dyrke denne jorden. Den palestinske jorden. Et nasjonalsosialistisk finansiert Haganah er bare en mulig forlengelse av den samme politikken. Og det er en av grunnene til at jeg kom hit. Å ta mål av folkene som leder Haganah, Irgun, og andre jødiske militsgrupper. Hør her, jeg vet det er vanskelig å tro det, men de misliker britene enda mer enn de misliker oss, ser det ut til.»

«Og hvor kommer Haj Amin inn i dette bildet?» spurte jeg. «Han er araber, ikke sant?»

«Haj Amin er den andre siden av saken,» sa Eichmann. «I tilfelle pro-sionist-politikken vår ikke fører fram. Vi hadde planlagt å møte den arabiske høykommisjonen og noen av dens medlemmer – først og fremst Haj Amin – her, i Palestina. Men det ser ut til at britene har beordret kommisjonen oppløst og dens medlemmer arrestert. Den assisterende distriktskommissæren for Galilea ble visstnok drept i Nazareth for noen dager siden. Haj Amin er nå i dekning, i gamlebyen i Jerusalem, men han skal prøve å snike seg ut og møte oss i Kairo. Så, som De forstår er det bare Polkes å bekymre seg for her i Jaffa.»

«Minn meg på at jeg aldri skal spille kort med Dem, Eichmann,» sa jeg. «Eller, hvis jeg gjør det, passe på at De tar av Dem jakken og bretter opp ermene.»

«Gi bare Fievel Polkes beskjed om å reise til Kairo. Han vil forstå det. Men nevn for guds skyld ikke stormuftien.»

«Stormuftien?»

«Haj Amin,» sa Eichmann. «Han er stormufti av Jerusalem. Han er øverste vokter av religiøs lov og rett i Palestina. Britene utnevnte ham i 1921. Noe som gjør ham til den mektigste araberen i landet. Han er også en fanatisk anti-semitt som får Der Führer til å virke som en jødeelsker. Haj Amin har erklært hellig krig mot jødene. Det er derfor Haganah og Irgun helst vil se ham død. Og det er derfor det er best at Fievel Polkes ikke vet at vi har planer om å treffe ham. Han vil nok mistenke at det skjer, naturligvis. Men det er hans problem.»

«Jeg håper bare at det ikke blir mitt,» sa jeg.

Dagen etter at Eichmann og Hagen reiste av gårde med båten til Alexandria, dukket Fievel Polkes opp på Jerusalem Hotel på leting etter dem. Polkes var en kjederøykende polsk jøde midt i trettiårene.

Han gikk i en krøllet lett tropedress og stråhatt. Han trengte å barbere seg, men ikke så veldig som den kjederøykende russiske jøden som ledsaget ham. Han var midt i førtiårene, med et par steinblokker til skuldre og et slags værbitt ansikt lik noe utskåret på en strebebue. Han het Eliahu Golomb. De hadde jakkene knappet igjen, selv om det, som vanlig, var en kokende het dag. Når en mann beholder jakken gjenknappet på en varm dag, betyr det vanligvis bare én ting. Etter at jeg hadde forklart situasjonen, bannet Golomb på russisk, og i et forsøk på å glatte over det hele – disse mennene var tross alt terrorister – pekte jeg mot baren og tilbød å spandere et glass.

«All right,» sa Polkes, som snakket utmerket tysk. «Men ikke her. La oss dra et annet sted. Jeg har en bil utenfor.»

Jeg holdt på å si nei. Én ting var det å ta et glass sammen med dem i hotellbaren. Det kunne være noe helt annet å dra et sted i en bil sammen med menn med gjenknappete jakker som fortalte meg at de var bevæpnede og trolig farlige. Da han så at jeg nølte, la Polkes til: «De kan være helt trygg, min venn. Det er britene vi slåss mot, ikke tyskerne.»

Vi gikk ut og steg inn i en to-farget Riley sedan. Golomb kjørte langsomt bort fra hotellet, lik en som ikke ønsket å tiltrekke seg oppmerksomhet. Vi kjørte nordover og østover, gjennom en tysk koloni med elegante hvite villaer kjent under navnet Valhalla, og så til venstre over jernbanesporet og inn på Hashachar Herzl. Til venstre igjen inn på Lilien Blum, og så stanset vi ved en bar ved siden av en kino. Vi befant oss, sa Polkes, i sentrum av Tel Avivs hageby. Luften duftet av appelsinblomster og hav. Alt så penere og renere ut enn i Jaffa. Mer europeisk, i alle fall. Og det bemerket jeg.

«Selvfølgelig føler De Dem hjemme her,» sa Polkes. «Her bor det bare jøder. Hvis det var opp til araberne, ville hele dette landet ikke være stort bedre enn et pissoar.»

Vi gikk inn i en kafé med fasade av glass som det var malt hebraiske ord på. Den het Kapulski’s. Radioen spilte noe jeg ville ha beskrevet som jødisk musikk. En dvergaktig kvinne drev og vasket det sjakkbrettmønstrede gulvet. På veggen var det et bilde av en vilt hårfager mann i åpen skjorte som lignet Einstein, men uten den suppeflekkede barten. Ved siden av dette bildet var det et av en mann som lignet Marx. Jeg gjenkjente denne mannen som Theodor Herzl bare fordi Eichmann hadde et bilde av ham i det han kalte jødemappen sin. Bartenderens blikk fulgte oss da vi gikk gjennom et perleforheng og inn på et svett bakrom som var fullt av ølkasser og stoler stablet oppå bord. Polkes tok ned tre stoler og satte dem på gulvet. Imens forsynte Golomb seg med tre øl fra en kasse, presset korkene av med tommelfingrene og satte flaskene på bordet.

«Det var et pent triks,» bemerket jeg.

«De skulle se ham åpne en boks fersken,» sa Polkes.

Det var hett. Jeg tok av meg jakken og brettet opp ermene. Begge jødene beholdt tropejakkene gjenknappet. Jeg nikket mot de svulmende armhulene. «Det er greit,» sa jeg til Polkes. «Jeg har sett våpen før. Jeg får ikke mareritt av å se deres.»

Polkes oversatte til hebraisk, og Golomb nikket og smilte. Tennene hans var store og gule, som om han vanligvis spiste gress til middag. Så tok han av seg jakken. Det samme gjorde Polkes. Begge bar en britisk Webley, så stor som bakbeinet til en hund. Vi tente oss en sigarett alle tre, smakte på det varme ølet, og gransket hverandre. Jeg viet Golomb størst oppmerksomhet siden han så ut til å ha kommandoen. Til sist sa Polkes:

«Eliahu Golomb er medlem av Haganahs kommandoråd. Han støtter Deres regjerings radikale jødepolitikk, siden det er Haganahs mening at den bare vil styrke den jødiske befolkningens stilling i Palestina. På sikt kan dette bare føre til at det blir flere jøder enn arabere, og da kan vi overta landet.»

Jeg har alltid hatet varmt øl. Jeg hater å drikke det av en flaske. Jeg blir rasende når jeg må drikke det av en flaske. Jeg vil helst ikke drikke det i det hele tatt.

«La oss gjøre én ting helt klar,» sa jeg. «Det er ikke min regjering. Jeg hater nazistene, og hvis dere hadde vett i skallen, gjorde dere det også. De er gjeng forbannede løgnere, og man kan ikke tro et ord av det de sier. Dere tror på deres sak. Det er fint. Men det er svært lite i Tyskland som det er verdt å tro på. Kanskje bortsett fra at øl alltid skal serveres kaldt og med en ordentlig skumhatt.»

Polkes oversatte alt jeg hadde sagt, og da han var ferdig, ropte Golomb noe på hebraisk. Men jeg var ikke ferdig med det heftige utfallet mitt.

«Vil dere vite hva de tror på? Nazistene? Folk som Eichmann og Hagen? De tror at Tyskland er noe det er verdt å bedra for. Verdt å lyve for. Og dere er to forbannede idioter hvis dere tror noe annet. Akkurat nå forbereder de to nazi-klovnene seg på å møte deres venn stormuftien i Kairo. De kommer til å inngå en avtale med ham. Og så kommer de til å inngå en avtale med dere dagen etter. Og så drar de tilbake til Tyskland for å vente og se hvilken avtale Hitler vil gå inn for.»

Bartenderen kom med tre kalde øl i glass og satte dem på bordet. Polkes smilte. «Jeg tror Eliahu liker Dem,» sa han. «Han vil vite hva De gjør i Palestina. Sammen med Eichmann og Hagen.»

Jeg sa jeg var privatdetektiv og fortalte dem om Paul Begelmann. «Og bare så dere vet det, er det ikke noe edelt i dette,» la jeg til. «Jeg får riktig bra betalt for anstrengelsene mine.»

«De slår ikke meg som en mann som bare er motivert av penger,» sa Golomb, via Polkes.

«Jeg har ikke råd til å være prinsippfast,» sa jeg. «Ikke i Tyskland. Folk med prinsipper ender opp i konsentrasjonsleiren i Dachau. Jeg har vært i Dachau. Jeg likte det ikke.»

«De har vært i Dachau?» sa Polkes.

«I fjor. En snarvisitt, kan man si.»

«Var det mange jøder der?»

«Om lag en tredel av fangene var jøder,» sa jeg. «Resten var kommunister, homoseksuelle, Jehovas Vitner, noen tyskere med prinsipper.»

«Og hva var De?»

«Jeg var en som gjorde en jobb,» sa jeg. «Som jeg fortalte dere, så er jeg privatdetektiv. Og noen ganger bringer det meg ut på veldig dypt vann. Slikt kan svært lett skje i Tyskland akkurat nå. Jeg glemmer det selv noen ganger.»

«Kanskje De kunne ha lyst til å arbeide for oss?» sa Golomb. «Det ville være nyttig å vite hva disse to mennene vi skulle ha møtt, tenker på. Særlig nyttig å vite hva de blir enige med Haj Amin om.»

Jeg lo. Det så ut til at nå om dagen ville alle ha meg til å spionere på noen andre. Gestapo ville at jeg skulle spionere på SD. Og nå ville Haganah at jeg skulle spionere på Gestapo. Noen ganger slo den tanken meg at jeg hadde valgt feil yrke.

«Vi kunne betale Dem,» sa Golomb. «Penger er ikke noe vi mangler. Fievel Polkes her er vår mann i Berlin. En gang i blant kunne dere to treffes og utveksle opplysninger.»

«Jeg har ingen verdi for dere,» sa jeg. «Ikke i Tyskland. Som jeg sa så er jeg bare en privatdetektiv som prøver å tjene til livets opphold.»

«Så hjelp oss her i Palestina,» sa Golomb. Han hadde en dyp, grov stemme som stod perfekt til mengden av kroppshår. Han lignet en stuerein bjørn. «Vi skal kjøre dere til Jerusalem, og derfra kan De og Fievel ta et tog til Suez, og så til Alexandria. Vi skal betale Dem hva De måtte ønske. Hjelp oss, herr Günther. Hjelp oss med å gjøre noe ut av dette landet. Alle hater jødene, med full rett. Vi kan ingenting om orden og disiplin. Vi har hatt nok med oss selv alt for lenge. Vårt eneste håp om redning ligger i en generell immigrasjon til Palestina. Det er slutt for jødene i Europa, herr Günther.»

Polkes avsluttet oversettelsen og trakk på skuldrene. «Eliahu er en ganske så ekstrem sionist,» la han til. «Men oppfatningen hans er ikke uvanlig blant medlemmer av Haganah. Jeg for min del godtar ikke det han sier om at jødene fortjener å bli hatet. Men han har rett i at vi trenger Deres hjelp. Hvor mye vil De ha? Engelske pund sterling? Tyske Mark? Gullmynter, kanskje?»

Jeg ristet på hodet. «Jeg vil ikke hjelpe dere for penger,» sa jeg. «Alle tilbyr meg penger.»

«Men De kommer til å hjelpe oss,» sa Polkes. «Ikke sant?»

«Jo, jeg skal hjelpe dere.»

«Hvorfor?»

«Fordi jeg har vært i Dachau, mine herrer. Jeg kan ikke tenke meg en bedre grunn til å hjelpe dere enn det. Hvis dere hadde sett det, ville dere forstå det. Det er derfor jeg skal hjelpe dere.»

Kairo var diamantknappen på Nil-deltaets viftehåndtak. Det var i hvert fall det som stod i Baedekers guidebok. For meg så det ut som noe langt mindre verdifullt – mer som spenen under en kumage som gav næring til en representant for hver eneste stamme i Afrika, der Kairo var kontinentets største by. «By» syntes imidlertid som et for beskjedent ord for Kairo. Den var noe mer enn bare en metropol. Den var som en øy – et historisk, religiøst og kulturelt kjerneområde, en by som var forbildet for alle byer som kom etterpå, og også det motsatte. Kairo fascinerte og skremte meg på én gang.

Jeg sjekket inn på National Hotel i Ismailiya-kvarteret, som lå mindre enn en kilometer øst for Nilen og Det egyptiske museum. Fievel Polkes bodde på Savoy, som lå i sørenden av den samme gaten. National var ikke særlig mindre enn en passe stor landsby, med rom så store som bowlinghaller. Noen av disse ble brukt som stramtluktende vannpipehuler der så mange som et titalls arabere kunne sitte på gulvet, med føttene i kors, og røyke piper på størrelse og fasong med destillasjonsstativer i et laboratorium. En stor oppslagstavle for nyheter fra Reuters dominerte hotell-vestibylen, og når man gikk inn i gjestesalongen, kunne man ha ventet å se Lord Kitchener sitte i en lenestol og lese i avisen mens han snurret på voksbartene.

Jeg la igjen en beskjed til Eichmann, og senere på dagen møtte jeg ham og Hagen i hotellbaren. De var i følge med en tredje tysker, Dr. Franz Reichert, som arbeidet for Det tyske nyhetsbyrå i Jerusalem, men som straks trakk seg tilbake fra vårt selskap idet han skyldte på et mageonde.

«Kanskje noe han har gnaget i seg,» sa Hagen.

Jeg klasket til en flue som hadde satt seg på nakken min. «Kan like gjerne være noe som gnager ham,» sa jeg.

«Vi var på en bayersk restaurant i går kveld,» forklarte Eichmann. «I nærheten av sentralstasjonen. Jeg er redd den ikke var så veldig bayersk. Ølet var all right. Men wienerschnitzelen var hest, tror jeg. Eller kamel til og med.»

Hagen stønnet og holdt seg på magen et øyeblikk. Jeg fortalte dem at jeg hadde brakt Fievel Polkes med meg og at han bodde på Savoy. «Det var der vi skulle bodd,» klaget Hagen. Og så: «Jeg vet hvorfor Polkes er kommet til Kairo. Men hvorfor kom De, Papi?»

«For det første tror jeg ikke at vår jødiske venn helt trodde på at dere virkelig var her,» sa jeg. «Så dere kan kalle det en tillitserklæring om dere vil. Men for det andre ble mine anliggender avsluttet tidligere enn jeg hadde regnet med. Og jeg fant ut at jeg kanskje aldri ville få en bedre mulighet til å besøke Egypt enn dette. Så her er jeg.»

«Mange takk,» sa Eichmann. «Jeg setter pris på at De brakte ham hit. Ellers ville vi ganske sikkert ikke møtt ham i det hele tatt.»

«Günther er spion,» fastholdt Hagen. «Hvorfor hører vi på ham?»

«Vi søkte om visum til Palestina,» sa Eichmann og overhørte den yngre mannen. «Og vi fikk avslag igjen. Vi skal søke på nytt i morgen. I håp om å treffe en funksjonær ved konsulatet som ikke misliker tyskere.»

«Det er ikke tyskere britene ikke liker,» sa jeg til ham. «Det er nazister.» Jeg holdt inne et øyeblikk. Så gikk det opp for meg at dette var en utmerket mulighet til å innynde meg hos dem, og sa: «Men hvem vet? Kanskje funksjonæren dere traff sist var jøde.»

«Faktisk,» sa Eichmann, «tror jeg han var skotsk.»

«Hør her,» sa jeg og anla en tone av trett oppriktighet. «Jeg kan like gjerne være åpen mot dere. Det var ikke sjefen deres, Franz Six, som bad meg spionere på dere. Det var Gerhard Flesch. Fra Jødisk Avdeling i Gestapo. Han truet med å granske mitt rasemessige opphav hvis jeg ikke gjorde det. Selvsagt er det en bløff alt sammen. Det finnes ingen jævla jøder i min familie. Men dere vet hvordan Gestapo er. De kan utsette deg for alle slags prøvelser for å bevise at du ikke er jøde.»

«Jeg kan ikke tenke meg noen som kunne se mindre jødisk ut enn Dem, Günther,» sa Eichmann.

Jeg trakk på skuldrene. «Han er ute etter bevis for at avdelingen deres er korrupt,» sa jeg. «Vel, det kunne jeg fortalt ham før vi forlot Tyskland. Jeg mener om det møtet jeg hadde med Six og Begelmann. Men det gjorde jeg ikke.»

«Så hva har De tenkt å fortelle ham?» spurte Eichmann.

«Ikke stort. At dere ikke fikk visum. At jeg ikke fikk en skikkelig mulighet til å oppdage særlig mer enn at dere jukset med dietten. Jeg mener, noe er jeg nødt til å fortelle ham.»

Eichmann nikket. «Ja, det er bra. Det er ikke det han leter etter, naturligvis. Han vil ha noe mer. For å kunne overta alle funksjonene til vår avdeling.» Han klappet meg på skulderen. «Mange takk, Günther. De er en virkelig Mensch, vet De det? Ja. De kan fortelle ham at jeg kjøpte meg en pen, ny tropedress over utgiftskontoen. Da blir han forbannet.»

«Du belastet den faktisk utgiftskontoen,» sa Hagen. «For ikke å snakke om en hel bråte andre saker i tillegg. Tropehjelmer, myggnett, feltstøvler. Han har med seg mer utstyr enn den italienske hæren. Bortsett fra det eneste som vi virkelig trenger. Vi har ikke pistoler. Vi skal snart møte noen av de farligste terroristene i Midtøsten, og så har vi ingenting å beskytte oss med.»

Eichmann skar ansikt, noe som ikke var vanskelig for ham. Det normale uttrykket hans var en slags grimase, og munnen var vanligvis et kynisk, stivnet grin. Hver gang han så på meg, trodde jeg han skulle til å si at han ikke likte slipset mitt. «Jeg er lei for det,» sa han til Hagen. «Jeg sa det til deg. Det var ikke min feil. Men jeg vet ikke hva vi kan få gjort med det nå.»

«Vi har vært i den tyske ambassaden og bedt dem om våpen,» sa Hagen til meg. «Og de vil ikke gi oss noen uten den reglementerte autorisasjonen fra Berlin. Og hvis vi bad om det, ville det få oss til å se ut som et par amatører.»

«Kan dere ikke gå til børsemaker og kjøpe et våpen?» spurte jeg.

«Britene er så urolige over situasjonen i Palestina at de har stanset alt salg av våpen i Egypt,» sa Hagen.

Jeg hadde vært på utkikk etter en måte å innsmigre meg for å få være med på møtet de skulle ha med Haj Amin. Og nå så jeg hvordan jeg kunne få det til. «Jeg kan få tak i en pistol,» sa jeg. Jeg visste nøyaktig hvem som ville låne meg en.

«Hvordan?» spurte Eichmann.

«Jeg var i sin tid politimann, ved Alex,» sa jeg glatt. «Det finnes alltid en måte å skaffe seg våpen på. Særlig i en by så stor som denne. Man må bare vite hvor man skal lete. Underverdenen er den samme verden over.»

Jeg oppsøkte Fievel Polkes på værelset hans på Savoy.

«Jeg har funnet en måte for å komme meg inn på møtet de skal ha med Haj Amin,» forklarte jeg. «De er redde for Al-Istiqlal og Det muslimske broderskap. Og de er redde for Haganah. På en eller annen måte har de greidd å legge igjen våpnene sine i Tyskland.»

«De gjør rett i å være redde,» sa Polkes. «Hvis De ikke hadde gått med på å spionere på dem, hadde vi kanskje prøvd å snikmyrde dem. Og deretter legge skylden på araberne. Det har vi gjort før. Stormuftien har ganske sikkert en tilsvarende tanke om å legge skylden for ett eller annet på oss. Du bør passe på deg selv, Bernie.»

«Jeg har tilbudt meg å kjøpe en pistol i Kairos underverden,» sa jeg. «Og tilbudt mine tjenester som livvakt.»

«Vet du hvor du kan kjøpe en pistol?»

«Nei. Jeg håpet vel helst at jeg kunne låne den Webley-en du bærer i armhulen.»

«Selvfølgelig,» sa Polkes. «Jeg får alltid tak i en annen.» Han tok av seg jakken, løsnet skulderhylsteret og rakte meg utstyret. Webley-en var så tung som et leksikon og nesten like uhåndterlig. «Det er en topbreak halvautomatisk kaliber førtifem,» forklarte han. «Hvis du må bruke den, er det to ting å huske. Én, den sparker bakover som et esel. Og to, det er litt historikk knyttet til den, hvis du forstår hva jeg mener. Så pass på å kaste den i Nilen, om du kan. En ting til. Vær forsiktig.»

«Det har du sagt alt.»

«Jeg mener det. Dette er de drittsekkene som drepte Lewis Andrews, fungerende høykommissær i Galilea.»

«Jeg trodde det var dere.»

Polkes gliste. «Ikke denne gangen. Vi er i Kairo nå. Kairo er ikke Jaffa. Britene trår varsommere her. Haj Amin vil ikke nøle med å drepe dere alle tre hvis han tror at dere kan komme til å inngå en avtale med oss, så selv om dere ikke liker det han sier, lat som om dere gjør det. Disse menneskene er gale. Religiøse fanatikere.»

«Det er dere også, er dere ikke?»

«Nei, vi er bare fanatikere. Det er en forskjell der. Vi venter ikke at Gud skal bli glad om vi blåser hodet av en eller annen. De gjør det. Det er det som gjør dem gale.»

Møtet fant sted i den enorme suiten som Eichmann hadde reservert til seg selv på National Hotel.

Stormuftien av Jerusalem, som var et hode kortere enn alle de andre i rommet, hadde på seg en hvit turban og en lang, svart kjortel. Han var en mann helt uten humor, men med en innbilsk mine som utvilsomt ble styrket av den krypende adferden til følget hans. For meg var det pussigste å oppdage hvor sterkt han lignet Eichmann. Eichmann med et grånende skjegg, kanskje. Kan hende det var forklaringen på at de kom så godt overens.

Haj Amin var ledsaget av fem menn i gråbrune tropedresser og med fess, som er den egyptiske varianten av det muslimske hodeplagget fes. Tolken hans var en mann med grå Hitler-bart, dobbelthake og en snikmorders blikk. Han hadde en tykk, utskåret spaserstokk, og i likhet med de andre araberne – med unntak av Amin selv – hadde han skulderhylster.

Haj Amin, som var tidlig i førtiårene, snakket bare arabisk og fransk, men tolkens tysk var god. Den tyske avismannen, Franz Reichert, som nå hadde kommet seg igjen etter sine tidligere mageproblemer, oversatte til arabisk for de to SD-mennene. Jeg satt i nærheten av døren, lyttet til samtalen og uttrykte en årvåkenhet som syntes passende i min selvoppnevnte rolle som SD-livvakt. Det meste av det som ble sagt, kom fra Haj Amin selv, og det lød svært foruroligende – ikke minst på grunn av det sterke sjokket jeg opplevde da jeg innså hvor dypt anti-semittismen hans stakk. Hagen og Eichmann mislikte jøder. Det var ganske vanlig i Tyskland. De vitset om dem og ønsket dem utelukket fra tysk offentlighet, men for meg virket Hagens anti-semittisme naiv og Eichmanns ikke stort mer enn opportunistisk. Haj Amin, på sin side, hatet jødene slik en hund kunne hatet en rotte.

«Jødene,» sa Haj Amin, «har endret livet i Palestina på en slik måte at hvis dette ikke holdes i sjakk, vil det uunngåelig føre til utslettelse av araberne i Palestina. Vi har ikke noe imot at folk kommer til landet vårt som besøkende. Men jøden kommer til Palestina som en fremmed erobrer. Han kommer som sionist og en som bringer med seg all den ytre prakten ved en europeisk livsførsel, noe som i seg selv er en fornærmelse mot de aller helligste prinsippene i Islam. Vi er ikke vant til den europeiske levemåten. Vi vil ikke ha den. Vi ønsker at landet vårt skal forbli akkurat slik det var før jødene begynte å komme hit i stort antall. Vi ønsker ikke fremskritt. Vi ønsker ikke velstand. Fremskritt og velstand er det sanne Islams fiende. Og forhandlinger har det vært nok av allerede. Forhandlinger med britene, med jødene, med franskmennene. Nå forhandler vi med tyskerne. Men det sier jeg dere, ingenting annet enn sverdet kan avgjøre dette landets skjebne nå. Hvis det er Tysklands politikk å støtte sionismen, skal dere være klar over dette. Det er vår politikk at alle sionister og de som støtter sionismen skal meies ned til siste mann.

Men jeg har ikke kommet hit for å true Deres Führer, herr Eichmann. Tyskland er ikke en imperialistisk stat slik som Storbritannia. Tyskland har ikke gjort en eneste arabisk eller muslimsk stat fortred fram til nå. Landet var alliert med det ottomanske imperiet under krigen. Jeg gjorde selv tjeneste i den ottomanske hæren. Tyskland har alltid bare kjempet mot våre imperialistiske og sionistiske fiender. Franskmennene. Britene. Russerne. Amerikanerne. For dette har Deres folk vår takknemlighet og beundring. Dere må bare ikke sende oss flere jøder, herr Eichmann.

Jeg har lest Der Führers store bok. Bare i oversettelse. Jeg tror imidlertid jeg kan rose meg av å kjenne Der Führers tanker, mine herrer. Han hater jødene på grunn av nederlaget de påførte Tyskland i 1918. Han hater jødene fordi det var jøden Chaim Weizmann som oppfant giftgassen som skadet ham under krigen og forårsaket at han ble forbigående blind. Vi takker Gud for hans forløsning. Han hater jøden fordi det var jøden som brakte Amerika inn i krigen på de sionistiske britenes side og hjalp til med å beseire Tyskland. Jeg forstår alt dette bare så alt for godt, mine herrer, siden jeg også hater jødene. Jeg hater jøden av en lang rekke grunner. Men først og fremst hater jeg jøden fordi han forfulgte Jesus, som var Guds profet. Av den grunn vil en muslim som dreper en jøde, være sikret umiddelbar adgang til himmelen og til Den Allmektige Guds opphøyde nærvær.

Og derfor er mitt budskap til Der Führer dette: Jøder er ikke bare muslimenes argeste fiender, de er også et konstant infiserende element i verden. Erkjennelsen av dette har vært Der Führers største åpenbaring for verden. Handling som følge av denne erkjennelse vil, etter min mening, være hans største gave til verden. Besluttsom handling. For det er ingen løsning på det jødiske problemet i Tyskland og Europa å fortsette eksporten av jøder til Palestina. En annen løsning må finnes, mine herrer. En endelig løsning. Dette er budskapet Dere skal bringe med til Deres overordnede. At den beste måten å forholde seg til det jødiske problem på, er å la kilden i Europa tørke ut. Og jeg gir Der Führer dette høytidelige løftet: Jeg skal hjelpe ham å ødelegge det britiske imperiet hvis han lover å likvidere hele den jødiske befolkningen i Palestina. Alle jøder, over alt, må drepes.»

Selv Eichmann virket en smule sjokkert over Stormuftiens ord. Hagen, som tok notater, ble stående med munnen åpen av forundring over den kaldblodige enkelheten i Muftiens forslag. Også Reichert var forbløffet. Ikke desto mindre maktet de å samle seg tilstrekkelig til å love Muftien at de skulle overbringe hvert eneste ord helt nøyaktig til sine overordnede i Berlin. Formelle noter ble utvekslet. Deretter konkluderte Eichmann møtet med å forsikre Haj Amin om at nå som de hadde møttes, kom de helt sikkert til å møtes igjen. Det var ikke oppnådd enighet om noe av reell betydning, og likevel hadde jeg en følelse av at Muftiens ord hadde gjort sterkt inntrykk på de to SD-mennene.

Da møtet var avsluttet og Stormuftien og hans følge hadde forlatt Eichmanns suite på National – den arabiske tolken spøkte på veien ut med at britene trodde de fortsatt hadde Haj Amin innesperret et sted innenfor muslimenes hellige steder i Jerusalem (som de, naturligvis, ikke våget å besudle ved å trenge seg inn i dem og lete etter ham) – stirret vi fire på hverandre, tente sigaretter, og ristet på hodene våre i stadig sterkere undring.

«Jeg har aldri hørt maken til galskap,» sa jeg, mens jeg vandret bort til vinduet og betraktet gaten nedenfor idet Haj Amin og mennene hans steg inn i en anonymt utseende kassevogn uten sideruter. «Absolutt galskap. Fyren er helt på en snurr.»

«Ja,» samtykket Hagen. «Og likevel var det en viss kald logikk i galskapen hans, synes De ikke?»

«Logikk?» gjentok jeg lettere vantro. «Hvordan ‘logisk’ mener De?»

«Jeg er enig med Günther,» sa Reichert. «Alt sammen hørtes ut som den komplette galskap for meg. Som noe fra det første korstoget. Jeg mener, misforstå meg rett, jeg er ingen jøde-elsker, men alvorlig talt, man kan da ikke bare likvidere en hel folkerase.»

«Stalin likviderte en hel klasse mennesker i Russland,» sa Hagen. «To eller tre hvis man tenker etter. Han kunne like gjerne ha konsentrert seg om jødene som om bønder, kulakker og borgerskapet. Og likvidert dem i stedet. Han har brukt de siste fem årene på å utsulte ukrainerne til døde. Det er ingenting som tilsier at man ikke kan utsulte jødene til døde på akkurat samme måte. Noe slikt byr naturligvis på enorme praktiske problemer. Og min grunnholdning er i det store og hele uendret. Vi bør prøve å sende dem til Palestina. Hva som skjer når de kommer hit, er neppe vårt problem.»

Hagen kom bort til vinduet og tente en sigarett.

«Skjønt jeg mener faktisk at etableringen av en selvstendig jødisk stat i Palestina må motarbeides for enhver pris. Det er noe jeg har innsett etter at jeg kom hit. En slik stat kunne faktisk være i stand til å drive diplomatisk lobbyvirksomhet mot den tyske regjeringens interesser. Til å bestikke De forente stater til å gå til krig mot Tyskland. Den muligheten bør absolutt motarbeides.»

«Men du har da vel ikke forandret mening om selve sionismen,» sa Eichmann. «Jeg mener, vi er jo åpenbart nødt til å sende de drittsekkene et sted. Madagaskar er meningsløst. De ville aldri reise dit. Nei, det er hit, eller det andre – det som Haj Amin snakket om. Og jeg kan ikke se for meg noen i SD som ville gå inn for den løsningen. Den er for søkt. Som noe fra en Fritz Lang-film.»

Reichert plukket opp Muftiens brev. Det stod to ord på konvolutten: Adolf Hitler. «Tror dere han sier noe av det i brevet sitt?» spurte han.

«Jeg tror ikke det kan være noen tvil om det,» sa jeg. «Spørsmålet er hva dere har tenkt å gjøre med det?»

«Det kan ikke være spørsmål om annet enn å overlevere det til våre overordnede.» Hagen virket sjokkert over selve tanken på ikke å levere Muftiens brev – mer sjokkert over mitt underforståtte forslag enn over noe av det Stormuftien hadde sagt. «Det går slett ikke an. Dette er diplomatpost.»

«Det hørtes ikke så veldig diplomatisk ut for meg,» sa jeg.

«Kanskje ikke. Ikke desto mindre må brevet likevel tilbake til Berlin. Dette er en av grunnene til at vi kom hit, Günther. Vi må ha noe å vise for oss fra oppdraget hit. Særlig nå som vi vet at vi blir overvåket av Gestapo. Å trikse med utgiftskontoen er nå én ting. Å reise forgjeves er noe helt annet. Vi ville fremstå som latterlige i general Heydrichs øyne. Karrierene våre i SD vil ikke tåle det.»

«Nei, det hadde jeg ikke tenkt på,» sa Eichmann, som hadde en like velutviklet karrieresans som Hagen.

«Heydrich kan godt være en drittsekk,» sa jeg. «Men han er en smart drittsekk. For smart til ikke å forstå at Muftien er aldeles spinnvill, etter at han har lest det brevet.»

«Kanskje,» sa Eichmann. «Kanskje, ja. Heldigvis er ikke brevet adressert til Heydrich, er det vel? Heldigvis er brevet adressert til Der Führer. Han vil vite hvordan det er best å respondere på det –»

«Fra en gal mann til en annen,» sa jeg. «Er det hva De foreslår, Eichmann?»

Eichmann var nær ved å kveles av skrekk. «Ikke et øyeblikk,» stotret han. «Jeg ville ikke drømme om – «Han rødmet til hårroten og kikket forlegent bort på Hagen og Reichert. «Mine herrer, dere må tro meg. Det var ikke det jeg mente i det hele tatt. Jeg har den største beundring for Der Führer.»

«Selvsagt har De det, Eichmann,» sa jeg.

Langt om lenge løftet Eichmann blikket mot meg. «De forteller vel ikke Flesch om dette, gjør De vel, Günther? Vær så snill å si at De ikke sier noe til Gestapo.»

«Det ville jeg ikke drømme om. Hør her, glem det der. Hva har dere tenkt å gjøre med Fievel Polkes? Og Haganah?»

Eliahu Golomb sluttet seg til Polkes i Kairo til møtet med Eichmann og Hagen. Han rakk det bare så vidt før britene stengte grensen etter en rekke bombeeksplosjoner i Palestina utført av arabere og jøder.

Før møtet traff jeg Golomb og Polkes på hotellet deres og fortalte dem alt som var blitt sagt på møtet med Haj Amin. En kort stund nedkalte Golomb all verdens plager over Muftiens hode. Så bad han meg om råd om hvordan han skulle håndtere Eichmann og Hagen.

«Jeg mener dere må få dem til å tro at i enhver borgerkrig med araberne er det Haganah som kommer til å seire,» sa jeg. «Tyskere beundrer styrke. Og de liker vinnere. Det er bare britene som liker den underlegne.»

«Vi skal vinne,» insisterte Golomb.

«Det kan ikke de vite,» sa jeg. «Jeg tror det ville være feil av dere å be om militær hjelp. Det ville se ut som et svakhetstegn. Dere må overbevise dem om at dere, om noe, faktisk er langt bedre bevæpnet enn dere er. Fortell dem at dere har artilleri. Fortell dem at dere har stridsvogner. Fortell dem at dere har fly. De har ingen mulighet til å finne ut om det er sant eller ikke.»

«Hvordan kan det hjelpe oss?»

«Hvis de tror dere kommer til å vinne,» sa jeg, «da vil de tro at deres fortsatte støtte til sionismen er den rette politikken. Hvis de tror dere taper, da er det oppriktig talt ikke godt å si hvor de kommer til å sende Tysklands jøder. Jeg har hørt Madagaskar nevnt.»

«Madagaskar?» sa Golomb. «Latterlig.»

«Hør her, det eneste som betyr noe er at dere overbeviser dem om at en jødisk stat kan overleve og at den ikke vil utgjøre noen trussel mot Tyskland. Dere vil ikke at de skal dra tilbake til Tyskland med den tanken at Stormuftien har rett, vil dere? At alle jødene i Palestina burde massakreres?»

Da møtet endelig fant sted, gikk det riktig bra. For meg hørtes Golomb og Polkes ut som fanatikere. Men, som de hadde pekt på tidligere, de hørtes ikke ut som gale, religiøse fanatikere. Etter Stormuftien ville hvem som helst ha virket fornuftig.

Noen dager senere seilte vi fra Alexandria med det italienske dampskipet Palestrina til Brindisi, med anløp på Rhodos og i Pireus underveis. Fra Brindisi tok vi toget hjem og var tilbake i Berlin 26. oktober.

Jeg hadde ikke sett Eichmann på ni måneder da jeg under arbeidet med en sak som brakte meg til Wien, traff på ham i Prinz-Eugen-Straße, i ellevte distrikt, like sør for det som senere ble Stalin Platz. Han var på vei ut av Palais Rothschild, som (etter Wehrmachts populære invasjon i Østerrike i mars 1938) var blitt beslaglagt fra den jødiske familien som eide det og hadde gitt det sitt navn, og nå var SDs hovedkvarter i Østerrike. Eichmann var ikke lenger en lavtstående underoffiser, men fenrik – en Untersturmführer. Det virket som han hadde spenst i ganglaget. Jødene flyktet allerede fra landet. For første gang i sitt liv hadde Eichmann reell makt. Uansett hva han hadde sagt til sine overordnede etter hjemkomsten fra Egypt, hadde det tydeligvis gjort inntrykk.

Vi snakket sammen bare i ett minutt eller to før han steg inn i baksetet på en stabsbil og kjørte av gårde. Jeg husker at jeg tenkte, der går den mest jødisk utseende mann som noensinne bar SS-uniform.

Etter krigen, hver gang jeg så navnet hans dukke opp i en avis, var det alltid slik jeg tenkte på ham. Den mest jødisk utseende mannen som noensinne bar SS-uniform.

Det er en ting til som jeg alltid husket om ham. Det var noe han fortalte meg om bord på skipet fra Alexandria. Når han ikke var sjøsyk. Det var noe som Eichmann var svært stolt av. Da han bodde i Linz, som gutt, hadde Eichmann gått på den samme skolen som Adolf Hitler. Kanskje det forklarer noe av hva han senere skulle bli. Jeg vet ikke.

ÉN

München, 1949

Vi befant oss bare et steinkast fra det som en gang hadde vært konsentrasjonsleiren. Men når vi forklarte veien, pleide vi ikke å nevne det, med mindre det var absolutt nødvendig. Hotellet i den østlige delen av middelalderbyen Dachau lå nede langs en brosteinslagt sidegate kantet med popler, adskilt fra den tidligere konsentrasjonsleiren – som nå var innkvarteringsleir for tyske og tsjekkiske bostedsløse på flukt fra kommunistene – av Würm-kanalen. Det var en bindingsverksbygning, en tre-etasjes forstadsvilla med bratt saltak med oransje takstein, og veranda rundt hele første etasje overgrodd av røde geranier. Det var et slikt sted som hadde sett bedre dager. Etter at nazistene og deretter de tyske krigsfangene hadde forlatt Dachau, kom ingen til hotellet lenger, med unntak av en og annen tilfeldig bygningsingeniør som hjalp til med å overse den delvise fjerningen av en konsentrasjonsleir der jeg selv, i flere ubehagelige uker sommeren 1936, hadde vært en av fangene. Det bayerske folks valgte representanter så intet behov for å bevare restene av leiren av hensyn til nåværende eller fremtidige besøkende. De fleste innbyggerne i byen, meg selv inkludert, var imidlertid av den oppfatning at leiren utgjorde den eneste muligheten til å skaffe Dachau inntekter. Men det var liten sjanse for at det skulle skje så lenge minnetempelet ennå ikke var oppført og en massegrav, der mer enn fem tusen var gravlagt, ikke var markert. De besøkende holdt seg borte, og til tross for min innsats med geraniene begynte hotellet å dø hen. Så da en ny, to-dørs Buick Roadmaster svingte inn på vår lille steinlagte innkjørsel, sa jeg til meg selv at de to mennene sikkert hadde kjørt seg bort og hadde stoppet for å spørre om veien til den amerikanske tredje armés kaserne, selv om det var vanskelig å forstå hvordan de kunne ha unngått den.

Føreren steg ut av Buicken, strakte seg som et barn, og kikket opp mot himmelen som om han var overrasket over at man kunne høre fugler synge på et sted som Dachau. Den samme tanken hadde ofte slått meg. Passasjeren ble værende i setet, stirret rett fram for seg, og ønsket sikkert at han var et annet sted. Han hadde min medfølelse, og hadde jeg vært i besittelse av den skinnende grønne sedanen, ville jeg avgjort kjørt videre. Ingen av mennene var i uniform, men føreren var alt i alt bedre kledd enn passasjeren. Bedre kledd, bedre ernært, og ved langt bedre helse, virket det på meg. Han steppet opp steintrinnene og gjennom hoveddøren som om han eide stedet, og jeg oppdaget at jeg stod og nikket høflig til den solbrune mannen med briller og uten hatt med et ansikt lik en stormester i sjakk som hadde vurdert alle mulige trekk. Han virket slett ikke som han hadde kjørt seg bort.

«Er De innehaveren?» spurte han straks han var innenfor døren, uten å legge særlig vekt på god tysk uttale og uten å se på meg engang mens han ventet på svaret. Han kikket seg dovent omkring på innredningen, som var ment å gjøre stedet mer hjemmekoselig, så sant man delte hus med en budeie. Der var kubjeller, spinnerokker, karder, river, slipesteiner, og en stor tønne av tre der det lå en to dager gammel Süddeutsche Zeitung og et virkelig gammelt eksemplar av Münchener Stadtanzeiger på toppen. På veggene hang det noen akvareller med lokale, landlige motiver fra en tid da bedre malere enn Hitler hadde kommet til Dachau, tiltrukket av elven Ampers særegne sjarm, og av Dachauer Moos – et vidstrakt myrområde som nå for det meste var drenert og gjort om til jordbruksland. Alt sammen var så kitsch som et bladgullprydet gjøkur.

«Man kan vel si at jeg er innehaveren,» sa jeg. «I det minste mens min kone er indisponert. Hun ligger på sykehus. I München.»

«Ikke noe alvorlig, håper jeg,» sa amerikaneren, som fremdeles ikke så på meg. Han virket mer interessert i akvarellene enn i min kones helse.

«Jeg antar at De må være på leting etter den amerikanske militærkasernen, i den gamle konsentrasjonsleiren,» sa jeg. «De svingte av veien da De bare skulle ha kjørt rett fram over broen, over kanalen. Det er mindre enn hundre meter herfra. På den andre siden av de trærne.»

Nå kikket han på meg, og øynene hans ble lekne, lik en katts. «Popler, er det ikke?» Han bøyde seg for å kunne stirre ut av vinduet i retning av leiren. «Jeg vedder på at De er glad for dem. Jeg mener, man kan jo knapt se at leiren ligger der i det hele tatt, ikke sant? Svært nyttig.»

Jeg overhørte den indirekte anklagen i tonen hans og gikk bort til ham ved vinduet. «Og jeg som trodde at De hadde kjørt Dem bort.»

«Nei, nei,» sa amerikaneren. «Jeg har ikke kjørt meg bort. Dette er stedet jeg lette etter. Det vil si, hvis dette er Hotel Schroderbrau.»

«Dette er Hotel Schroderbrau.»

«Da er vi på riktig sted.» Amerikaneren var litt over én sytti høy, med ganske små hender og føtter. Skjorten, slipset, buksene og skoene var alle i ulike nyanser av brunt, men blazeren var av lys tweed og pent sydd også. Rolexen av gull fortalte meg at det sannsynligvis stod en bedre bil enn Buicken i garasjen hans hjemme i Amerika. «Jeg er ute etter to rom, i to netter,» sa han. «For meg og min venn i bilen.»

«Jeg er redd dette er et hotell som ikke er godkjent for amerikanere,» sa jeg. «Jeg kunne miste bevillingen.»

«Jeg sier ikke noe hvis ikke De gjør det,» sa han.

«De må endelig ikke tro at jeg er uhøflig, er De snill,» sa jeg og prøvde ut engelsken som jeg hadde lært meg. «Men for å være ærlig er vi så godt som stengt. Dette var min svigerfars hotell, til han døde. Min kone og jeg har drevet det uten å lykkes noe særlig. Av åpenbare grunner. Og nå som hun er syk – « Jeg trakk på skuldrene. «Jeg er ikke rare kokken, skjønner De, sir, og jeg kan jo se at De er en mann som setter pris på komfort. De ville være bedre tjent med et annet hotell. Kanskje Zieglerbrau eller Hörhammer, på den andre siden av byen. Begge er godkjent for amerikanere. Og begge har utmerkede kaféer også. Særlig Zieglerbrau.»

«Er det slik å forstå at det ikke er andre gjester på hotellet?» spurte han og overhørte mine innvendinger og mine forsøk på å snakke engelsk. Hans tyske aksent var ikke helt god, men det var intet i veien hverken med grammatikken eller vokabularet hans.

«Nei,» sa jeg. «Her er det tomt. Som jeg sa er vi i ferd med å legge ned.»

«Jeg spurte bare fordi De sier ‘vi’ hele tiden,» sa han. «Deres svigerfar er død, og De sier at Deres kone er på sykehus. Men likevel bruker De ordet ‘vi’. Som om det er noen andre her.»

«Hotellvertens sedvane,» sa jeg. «Her er bare meg og min ufeilbarlige tjenestevillighet.»

Amerikaneren trakk en halvflaske rugwhisky opp av jakkelommen og holdt den slik at jeg kunne se etiketten. «Kunne den der ufeilbarlige tjenestevilligheten muligens strekke seg så langt som til et par rene glass?»

«Et par glass? Naturligvis.» Jeg hadde ingen anelse om hva han var ute etter. Han så i hvert fall ikke ut til å trenge en god pris på to rom. Hvis det var ugler i mosen under hans plankpussede wingtipsko, hadde jeg ikke hørt dem ule ennå. Dessuten var det ingenting i veien med etiketten på flasken hans. «Men hva med Deres venn i bilen? Kommer han ikke inn til oss?»

«Han? Åh, han drikker ikke.»

Jeg gikk inn på kontoret og hentet ned et par glass. Før jeg rakk å spørre om han ville ha vann til whiskyen, hadde amerikaneren fylt begge glassene til randen. Han holdt glasset opp mot lyset og sa langsomt: «Vet De, jeg skulle ønske jeg husket hvem det er De minner meg om.»

Jeg lot den passere. Det var en bemerkning som bare en amerikaner, eller en engelskmann, kunne kommet med. I dagens Tyskland ønsker ingen å huske noe eller noe. Nederlagets privilegium.

«Det dukker nok opp,» sa han og ristet på hodet. «Jeg glemmer aldri et ansikt. Men det er ikke viktig.» Han drakk whiskyen sin og skjøv glasset til side. Jeg smakte på min. Jeg hadde rett. Det var god whisky, og det sa jeg.

«Hør her,» sa han. «Det har seg slik at Deres hotell passer utmerket til mitt formål. Som jeg sa, har jeg behov for to rom en natt eller to. Det kommer an på. Uansett har jeg penger å bruke på det. Kontanter.» Han tok en bunke helt nye tyske Mark-sedler fra baklommen, tok av seddelklypen i sølv, og talte opp fem tjue-Mark-sedler som han la foran meg på skranken. Det var om lag fem ganger mer enn markedsprisen for to rom i to døgn. «Det er slike penger som kvier seg for å bli stilt for mange spørsmål.»

Jeg tømte glasset og lot blikket vandre til passasjeren som fremdeles satt i Buicken utenfor, og jeg kjente at jeg knep øynene sammen, en smule nærsynt som jeg er for tiden, i et forsøk på å få et inntrykk av ham. Men amerikaneren kom meg i forkjøpet.

«De lurer på vennen min,» sa han. «Om han kanskje er en sånn pipefeier.» Han skjenket i glassene igjen og gliste. «Ikke vær redd. Vi er ikke kåte på hverandre hvis det var det De tenkte på. Alt annet enn det, faktisk. Hvis De en gang skulle spørre ham hva han synes om meg, kan jeg forestille meg at han ville fortelle Dem at han hater meg som pesten, den drittsekken.»

«Hyggelig reisefølge,» sa jeg. «Jeg sier bestandig at å reise sammen, gir dobbelt så mange glade minner.» Jeg drakk mitt andre glass. Men enn så lenge lot jeg de hundre Mark ligge uberørte, i det minste av mine hender. Blikket mitt flakket imidlertid til og fra de fem sedlene, og amerikaneren la merke til det og sa:

«Vær så god. Ta pengene. Vi vet begge at De trenger dem. Dette hotellet har ikke hatt en gjest siden min regjering avsluttet straffeforfølgningen av krigsforbrytere i Dachau i august i fjor. Det er nesten ett år siden, er det ikke? Ikke rart at svigerfaren Deres tok livet av seg.»

Jeg sa ingenting. Men jeg kunne fornemme uglen.

«Det må ha vært tungt,» fortsatte han. «Svært tungt. Hvem ønsker å komme hit og feriere her nå som rettssakene er over? Jeg mener, Dachau er jo ikke akkurat Coney Island, er det vel? De kunne jo ha flaks, naturligvis. Det kunne komme noen jøder som ønsker å mimre litt.»

«Kom til poenget,» sa jeg.

«All right.» Han tømte glasset og hentet fram et sigarett-etui i gull fra den andre lommen. «Herr Kriminalkommissar Günther.»

Jeg tok imot sigaretten han bød meg og lot ham gi meg fyr med en fyrstikk han tente med tommelfingerneglen mens den bare var halvveis oppe ved ansiktet mitt.

«De bør være forsiktig med å gjøre det der,» sa jeg. «De kunne ødelegge manikyren Deres.»

«Eller De kunne ødelegge den for meg? Ja?»

«Kanskje det.»

Han lo. «Ikke prøv å være hardkokt mot meg, kamerat,» sa han. «Det har vært prøvd. Tyskersvina som prøvde seg plukker fremdeles ut splinter fra kjeften.»

«Jeg vet ikke riktig,» sa jeg. «De ligner ikke på en gangster. Eller er det der bare årets mote for gangstere?»

«Hva De vet er av underordnet betydning for meg, Bernie, gamle gutt,» sa han. «La meg fortelle Dem hva jeg vet, helt kort. Jeg vet mye. At De og Deres kone kom hit fra Berlin sist høst, for å hjelpe hennes far å drive dette hotellet. At han tok livet av seg like før jul og at hun brøt sammen av det. At De i sin tid var Kriminalkommissar ved Alex i Berlin. Politimann. Akkurat som meg.»

«De ligner ingen politimann.»

«Takk, det tar jeg som en kompliment, herr Kommissar.»

«Det var for ti år siden,» sa jeg. «For det meste var jeg bare inspektør. Eller privat etterforsker.»

Amerikaneren gjorde et kast med hodet i retning av vinduet. «Fyren i bilen er lenket med håndjern til rattet. Han er krigsforbryter. De tyske avisene ville kalt ham en rødjakke. Under krigen var han stasjonert her, i Dachau. Han arbeidet i krematoriet med å brenne lik, og for det fikk han en dom på tjue år. Spør De meg, fortjente han å henges. Det fortjente alle. Men igjen, hvis han var blitt hengt, hadde han ikke vært utenfor her nå og hjulpet meg i mine undersøkelser. Og jeg ville ikke hatt gleden av å treffe Dem.»

Han blåste litt røyk opp mot det utskårne tretaket, og så plukket han et tobakksrusk fra sin veltalende rosa tunge. Jeg kunne ha gitt ham en kjapp uppercut, og da hadde han mistet tungespissen. Jeg var på parti med fyren i bilen. Han som hatet amerikaneren som pesten. Jeg mislikte yankeens manerer og det at han trodde han hadde overtaket på meg. Men det var ikke bryet verdt å slå ham ned. Jeg befant meg i den amerikanske sonen, og vi visste begge to at de kunne skape problemer for meg. Jeg ønsket meg ikke problemer med amerikanerne. Slett ikke etter alle problemene jeg hadde hatt med Ivan & co. Så jeg holdt knyttnevene nede. Dessuten var det fremdeles den lille saken med de hundre Mark. Ett hundre Mark er ett hundre Mark.

«Det er visst slik at fyren i bilen var en venn av Deres kones far,» sa amerikaneren. Han snudde seg og gikk inn i hotellets bar. «Jeg regner med at han og SS-kompisene hans gikk inn og ut av dette stedet ganske ofte.» Jeg så blikket hans fange opp de skitne glassene på bardisken, de overfylte askebegrene, ølflekkene på gulvet. Alt stammet fra meg. Den baren var det eneste stedet i hotellet hvor jeg følte meg ordentlig hjemme. «Jeg antar det var bedre tider den gangen, hva?» Han lo. «Vet De, De burde vende tilbake til politiyrket, Günther. De er ingen hotellvert, det skal være sikkert. Helvete heller, jeg har sett likposer som har vært mer innbydende enn det stedet her.»

«Det er ingen som ber Dem bli her eller fraternisere med betjeningen,» sa jeg.

«Fraternisere?» Han lo. «Driver vi med det? Nei, det tror jeg ikke. Fraternisering forutsetter noe broderlig. Jeg har bare ikke den slags følelser overfor noen som kunne tenke seg å bli værende i en by som dette, kamerat.»

«Ikke ta det så tungt,» sa jeg. «Jeg er enebarn. Ikke av den broderlige typen i det hele tatt. Ærlig talt vil jeg heller tømme askebegrene enn å snakke med Dem.»

«Wolf, fyren i bilen,» sa amerikaneren, «han var en virkelig foretaksom type. Før han brant likene, pleide han å trekke ut eventuelle gulltenner med en knipetang. Han hadde en hagesaks til å klippe av fingrer for å få tak i gifteringer. Han hadde til og med spesialtang til å undersøke de dødes private hulrom for å finne seddelruller, smykker, og gullmynter. Det er forbløffende hva han kunne finne. Nok til å fylle en tom vinkasse som han gravde ned i hagen til Deres svigerfar før leiren ble befridd.»

«Og De vil grave den opp?»

«Jeg har ikke tenkt å grave opp noe som helst.» Amerikaneren viftet med tommelfingeren mot inngangsdøren. «Det skal han, hvis han skjønner hva som er lurt for ham.»

«Hva får Dem til å tro at kassen er der fremdeles?» spurte jeg.

Han trakk på skuldrene. «Man kan trygt anta at herr Handlöser, Deres svigerfar, ikke fant den. Hadde han det, ville dette stedet vært i langt bedre stand. Og han ville trolig aldri lagt hodet på skinnene foran Altomünster-toget, akkurat som Anna Karenina. Jeg vedder på at han ventet kortere enn henne. Det er noe som dere tyskersvin virkelig får til. Togene. Det skal dere ha. Alt går som en klokke i dette forbannede landet.»

«Og hva er de hundre Mark for? Å holde kjeft?»

«Klart. Men ikke av den grunn De tror. Jeg gjør Dem en tjeneste, forstår De. Dem og alle andre i byen. De skjønner, hvis det noen gang skulle komme ut at en eller annen gravde opp en kasse gull og juveler i hagen Deres, Günther, da kommer alle i byen til å få problemer med andre mennesker på jakt etter skatter. Flyktninger, britiske og amerikanske soldater, desperate tyskere, grådige russere, hvem som helst. Det er derfor dette håndteres uoffisielt. Så enkelt er det.»

«Historier om skjulte skatter kan være bra for omsetningen,» sa jeg og gikk tilbake til skranken i resepsjonen. Pengene lå der fremdeles. «Det kunne bringe folk tilbake til denne byen i hopetall.»

«Og når de så ikke finner noe? Tenk på det. Det kunne bli stygt. Jeg har sett hvordan det kan gå.»

Jeg nikket. Jeg kan ikke si at jeg ikke var fristet til å ta pengene hans. Men sannheten var at jeg ikke ville ha noe å gjøre med gull som kom fra munnen til en eller annen. Så jeg skjøv sedlene tilbake mot ham. «De må gjerne grave,» sa jeg. «Og De kan gjøre hva faen De vil med hva De enn måtte finne. Men jeg liker ikke lukten av pengene Deres. Det kjennes alt for mye ut som en andel av byttet. Jeg ville overhodet ikke være med på det den gangen, og jeg vil i hvert fall ikke være med på det nå.»

«Vel, vel,» sa amerikaneren. «Det var da også noe. Et tyskersvin med prinsipper. Helvete heller, jeg trodde Adolf Hitler hadde utryddet alle dere.»

«Det er tre Mark per døgn,» sa jeg. «For hver. På forskudd. Det er rikelig med varmt vann, både dag og natt, men hvis dere vil ha mer enn en øl eller en kopp kaffe, kommer det i tillegg. Maten er fremdeles rasjonert, for tyskerne.»

«Greit nok,» sa han. «Jeg vet ikke om det betyr noe, men jeg beklager. Jeg tok feil av Dem.»

«Jeg vet ikke om det betyr noe, jeg heller, men jeg beklager også.» Jeg skjenket meg litt mer av whiskyen hans. «Hver gang jeg ser på de poplene, husker jeg hva som skjedde på den andre siden.»