Med mandat til å drepe

Norske skarpskyttere i Afghanistan forteller

Forord

Silent professional

Silent professional. Skarpskytterens fremste parole bærer sagn om storverk som aldri kommer for dagen. Som når kongeørna brer mektige vinger over reinkalven på eggen av et fjellmassiv. Vesthimmelen rødmer, skyggen senker seg over kalven, så et desperat raut mens skimrende snøfnugg slynges til værs. Frossede øyeblikk som aldri kommer folk for øye og øre, men som likevel noterer seg som en del av evigheten, og som i ørsmå drypp former livet på jorden.

Denne boka bryter med skarpskytterens parole: Å holde kjeft og la historiene vandre heden sammen med de tause kroppene på slagmarken. I mange henseender er det best slik, at krigens detaljer fordamper i intet som ørna og kalven.

Alle bidragsytere til denne boka er skjønt samstemte når det gjelder den innsatsen norske skarpskyttere har bidratt med i krig. Norske soldater og det norske Forsvaret har satset, vunnet og ofret i sine mange kamper på fremmed mark, med skarpskytteren i fremste rekke. Som en framskutt særing, ofte med den nette styrken av ett eller to makkerpar, har skarpskytteren satt mer på spill enn de fleste. Vi har som ulven jaktet byttet, sett det i kvitøyet og vunnet det fulle eierskapet til situasjonen. Vi har med mot, kløkt og ferdigheter i ypperste klasse påført fienden atskillige tap. På den annen side har så langt ingen norske skarpskyttere falt fra under sniperoppdrag for det norske Forsvaret. Men vi har danset på knivseggen. Flere av de norske soldatene som døde i et IED-angrep (improvised explosive device, improviserte bomber) sommeren 2010, hadde utdanning som skarpskyttere, men opererte som MOT-lagsmedlemmer (Military Observation Team) i den aktuelle kontingenten. Hvil i fred.

En del av hendelsene kan du lese om i denne boka, der et knippe norske skarpskyttere forteller litt fra våre opplevelser i internasjonale operasjoner. Alt er reelle førstehåndsskildringer fra vår egen tilstedeværelse og medvirkning i de senere årenes konfliktsoner. Detaljerte beskrivelser av omstendigheter, identiteter, tid- og stedfesting – vil leseren imidlertid ikke få. Vi legger heller fram en samling varierte øyeblikksbilder – av ørna og kalven og av ulven som jager, av kampen for tilværelsen på en litt annen måte enn de daglige utfordringer i et av verdens rikeste, tryggeste og mest gjennomregulerte land.

Takk til stridsbrødre, i Norge og utlandet, som har bidratt med bilder. Motivene har stort sett ingen relasjon til omtalte hendelser. Som et litterært grep har vi valgt å benytte én fortellerstemme gjennom hele boka, til tross for at det altså er flere bidragsytere.

På lag med elementene

Skarpskytteren har i årtusener blitt dyrket og fryktet for sine egenskaper. Da de første veidemennene kroket seg mot vind og sno i isbreenes kjølvann for om lag ti tusen år siden, var den drevne jegeren og skytteren en uvurderlig kapasitet. Uten ham var det en svekket gruppe som kavet seg nordover i den golde ødemarken. For det var han som været reinens vandring, og som hastet over akkurat den riktige åskammen i det avgjørende øyeblikket for å drive spydet hardt og presist i blodvarm reinsdyrbog. Denne skikkelsen var en av få. Han hadde det som skulle til.

Hvem er egentlig skarpskytteren i dag? Han er en svært godt trent soldat med overlegne ferdigheter i stridsteknikk og skyting, og kan levere presis ild mot utvalgte mål på lange avstander. Han kan brukes som ildstøtte under egne operasjoner og dessuten fungere som informasjonsinnhenter og som ildleder. Normalt opererer han i makkerpar med en skytter og en spotter, der sistnevnte er den som fôrer skytteren med informasjon, og som gir ildordre. I kraft av den åpenbare styrken skarpskytteren har fordi han kan drepe fiender på lang avstand, bringer han frykt inn på arenaen. Den psykologiske effekten av hans tilstedeværelse er i seg selv formidabel. Skarpskytterens nærvær har ved flere anledninger bidratt til å kjøle ned opphetede situasjoner.

Det er krevende å dyrke fram slike operatører. Første seleksjonskriterium er soldatens modenhet og personlighet. Er denne mannen verdt å trene opp? Naturligvis er det fordelaktig om aspiranten også kjenner sitt våpen og de militære ferdighetene ellers, men kunnskaper kan erverves og foredles. De gode skarpskytteremnene er rolige og balanserte. Skarpskytteren er sjelden den som kommer syngende inn i messa eller som brøler og brauter seg fram. Han er heller en stillfarende karakter, iblandet en porsjon krigersk besluttsomhet som gjør ham i stand til å drepe et annet menneske uten å blunke, i et avgjørende øyeblikk. Dette skal han i sin tur kunne leve med etterpå. Videre må han akseptere det faktum at han stort sett må operere i fiendeland uten andre å støtte seg til enn makker og kanskje resten av laget. Skarpskytteren må dertil være mer enn gjennomsnittlig intelligent, ha suverene vurderingsevner og ditto fysisk og psykisk utholdenhet.

Tradisjonelt har man hatt størst hell med å rekruttere personer med jegerbakgrunn. Utpregede jegertyper har vist seg svært nyttige som skarpskyttere i ulike kriger. Russerne rekrutterte eksempelvis jegere og veidemenn fra Uralfjellene til sine skarpskytteravdelinger under annen verdenskrig. De fremste australske skarpskytterne i samme krig var opprinnelig kengurujegere som forsto konsekvensene av et dårlig plassert skudd. Også Vietnam-legenden Carlos Hathcock var jeger. Han vokste opp under fattige kår på landsbygda i USA og måtte under hele oppveksten jakte for matauken.

Disse jegeregenskapene går igjen i de mer formelle utvelgelseskriteriene som anvendes i dag: Skarpskytteren må kunne gå langt og bære tungt, tåle mangel på mat og søvn, ha utmerket helseprofil og helst med perfekt syn og hørsel, og han bør ikke røyke eller bruke snus. Dette siste skyldes faren for å bli oppdaget, men gjelder også fordi operatøren risikerer å bli irritert over mangel på nikotin/snus og dermed miste fokus.

Robusthet er et dekkende ord for skarpskytterens kvaliteter. Aldri tidligere har denne egenskapen vært så viktig i utvelgelsesprosessen. Intensiteten i måten dagens skarpskyttere opererer på, fordrer en ekstrem fysisk og mental robusthet. Belastningen under oppdrag er ofte voldsom. Å operere i små grupper i fiendens bakgård, hele tiden med vissheten om hva som hender hvis du blir oppdaget eller tatt til fange av en tallmessig overlegen fiende, krever sin mann. Den minste lille feilen kan være fatal. Som da et lag amerikanske snipere i Irak tok litt for lett på detaljene under infiltrasjonen og ble observert på vei inn i en bygning. Sniperne valgte å stole på jobben de gjorde under infiltrasjonen, og la seg til å sove uten vakthold. Opprørerne slo til om natta. Neste morgen lå hele laget stille i en blodpøl. I Irak ble også seks amerikanske snipere drept i tur og orden da de makkervis forflyttet seg til fots på dagtid.

Skarpskyttere må med andre ord velges ut svært nøye. Den intense treningen og den ekstreme risikoen operatøren løper i strid, betinger høy motivasjon og potensial til å lære mange og komplekse ferdigheter. Det krever en kombinasjon av mental og fysisk styrke som overgår gjennomsnittets med god margin. Typen går igjen gjennom hele historien, og selv om det kan synes drøyt å kalle steinalderens veidemann skarpskytter, er egenskapene de samme den gangen som nå. Og her ligger poenget: Dette er et håndverk for den som evner å spille på lag med elementene, som værer mulighet og fare, og som sanker praktisk så vel som teoretisk ballast på ferden gjennom tilværelsen.

Skarpskytteren er sjelden helt som alle andre soldater, og myten sier at han er noe av en særing. Kanskje er det riktig, i alle fall kan han minne litt om en egenrådig hannbikkje. Litt irriterende når dressuren glipper og skrotten slentrer av gårde på egen hånd. Du vet ikke alltid hvor du har den, men du verden for et verktøy den er når det virkelig kniper. For disse bikkjene tar vare på eieren, markerer revir og går ikke av veien for et slagsmål.

Skarpskytteren i trening

– Vi tar to.

Jeg kikker bakover mot makkeren, støtter venstrehånden på kneet for å hvile ryggen og ser i bakken. Vel, å hevde at jeg «ser», er noe av en overdrivelse. Etter sigende skal dette være et av de mørkeste dalsøkkene i landet. Jeg tviler ikke. Greit nok at det er høst og natt, men et terreng så alvorlig ravnsvart som dette har jeg ikke tidligere vært ute for.

Det er femte døgn på kurset, og spotter og jeg er på vei mot en kartreferanse og et mål. Terrenget er et helvete, sekken tung og lys naturligvis forbudt. Visst er nattoptikken på plass i sekken, men den velger vi frivillig vekk. Fienden er i stadig bevegelse rundt omkring i dalen for å finne oss, og de skanner etter IR (Infrarød stråling. Brukes blant annet i nattoptikk). Ingen skal plukke oss på IR. Da ramler vi heller videre i stupmørket, over glatte steinrøyser, gjennom tette kratt og blaute myrer. Hardcore elements – midt i blinken for sånne som oss.

«Sånne som oss» er i dette tilfellet bare en håndfull personer. De som er til stede, har først gjennomgått en lokal grovsortering før de ble sendt på nivå grunnleggende skarpskytterkurs. Her sorterer man i sin tur ut det personellet som er egnet for videre utdanning innen faget. Det er normalt et begrenset antall deltakere på slike kurs, og flere skal plukkes vekk før kurset avsluttes. I selskapet er det folk med forskjellig bakgrunn, fra ulike forsvarsgrener og -avdelinger, og med stort aldersspenn. Felles for alle er at de har et brennende ønske om å bli skarpskytter – en myteomspunnet, dødelig sniper, alle gutters store drøm. Mange tror gjerne i begynnelsen at de gode skytterne automatisk må settes i en skarpskytterfunksjon. Det er feil, selv om gode skyteferdigheter selvsagt er et fortrinn når man begynner utdanningen. Alle kan imidlertid lære å bli gode til å skyte. Desto færre mestrer den fysiske og mentale utfordringen det er å være skarpskytter. Personlige egenskaper er derfor den viktigste forutsetningen.

Fokus og detaljer

Treningen er allsidig og grundig. Man gjennomgår progressivt ulike nivåer, der hver enkelt elev må fullføre med et snitt på minimum 70 prosent i de ulike testmomentene, 80 prosent på skytetester, for å bli godkjent og anbefalt videre utdanning innen faget. Disiplinene er mange, og blant de viktigste er skyting, avstandsbedømmelse, stalking (smyging, å snike seg innpå målet), stillingsetablering/kamuflasje, observasjonsteknikk/måloppdagelse og kims (keep in memory). Jeg har mange ganger gått rundt og husket på ti gjenstander i dagevis for så plutselig å bli bedt om å skrive ned enhver detalj om det jeg ble presentert for dager i forveien. Kims er nyttig moro for hjernen. Fokus og detaljer går igjen i det meste av treningen. For eksempel under observasjonsteknikk. Der ligger jeg på magen med blokka og kikkerten foran meg. Et utvalg gjenstander er skjult i terrenget, og oppgaven er å lokalisere og identifisere disse i løpet av et visst antall minutter. Det kunne jo være en avslappende øvelse, hadde det ikke vært for mannen rett bak meg. Han gauler av hele strupens kraft samtidig som han er ivrig opptatt med å dundre to pannelokk i ujevn rytme så hardt han bare greier. Holde fokus nå, øynene på målet.

Her kan jeg poengtere at også de grunnleggende soldatferdighetene må ligge til grunn hos operatøren før han begynner spesialistutdanningen, for eksempel svært god fysisk skikkethet, ferdigheter innen orientering, førstehjelp og samband. Det er et krevende virke, hvorav mye tid går med til OP-tjeneste. For de som ikke vet hva det innebærer: Her tilbringer man dager og netter, gjerne uker, i kamuflert stilling mens man observerer og rapporterer. Dette er en av skarpskytterens hovedoppgaver i fredstid, men også i utenlandsoperasjoner i krig. Tjenesten kan lett bli langdryg og kjedelig, men det er her man drar nytte av enkelte viktige forhold: Fokus, en god stilling og ikke minst støtte for kikkert. Dette er noe operatøren garantert får bruk for om han sikter mot en lang karriere i faget. Jeg kan nevne fra egen erfaring: To vinterlige uker i OP (observasjonspost) så langt nord du kommer i Norge, kulda river gjenom marg og bein med isnende vind som slår inn med storhavets brenninger, sikten er dårlig, og det er ikke en dritt å se. Eller enda bedre: Å ligge nedgravd en uke i blautmyra lenger sør langs kysten, med flått, mygg og ikke minst knott som etter bare kort tid truer med å skille deg fra enhver sans og samling. Eller å krype rundt nattetider i Afghanistans ødemark, i selskap med slanger, skorpioner og Gud vet hva.

Så plutselig kommer det en situasjon. Da er du ikke lenger sulten, trøtt, kald, sur, engstelig eller lei. Du er fokusert og på hugget, og handlingsmønsteret reagerer raskt og sikkert på instinkt og på all trening som nå klinger fra hver nerve i kroppen. Vurderingene gjøres i løpet av et øyeblikk: Hva er trusselen, er den omgående for meg eller mine? Treffer jeg på første skudd fra denne avstanden? Konsekvensene av å skyte nå, sjansen for å bli oppdaget, uttrekning, engasjere flere mål på rappen? Vinner jeg noe på å holde skuddet og fortsette observasjonen? Slike vurderinger er blant mange andre vesentlige for skarpskytteren under operasjoner. Det tar naturlig nok lang tid å bli virkelig god.

Klokken 0800 zulu (tidsstandard) skal vi være ferdig i stilling, klar til å ta ut målet. Vi har allerede blinket ut det som synes å være en egnet stilling ut fra kartstudien vi gjorde i teltet. Når lyset treffer dalen utpå morgenkvisten, vil vi forhåpentligvis ligge godt kamuflert med målet i sikte på om lag 200 meters avstand.

Å finne FFP

Det går trått videre. For å unngå å komme for brått på de verste stupene og steinrøysene sørger vi for hver vår staur som vi bruker til å føle oss framover i lendet. Akkurat i tide er vi nederst i dalen der veien går. En vag motordur lyder lenger nede fra. Vi kaster oss begge rett i myra bak noe vierkjerr. Et lite minutt er forbi når bilen passerer sakte og uten lys. Inni sitter det etter alt å dømme personell som ser natten i grønntoner. Nattoptikk. Idet kjøretøyet har forduftet bak en sving lenger oppe, jogger vi i krøket positur over veien og ned skråningen på motsatt side. Vi tar samling inne blant en tett klynge av bjørk. Jeg nikker mot fjelleggen i horisonten. Nå trer den så vidt fram i svart mot mørkeblå himmel. Det går mot dag, vi har dårlig tid.

Det bærer framover i rask marsj. Faren for å bli oppdaget er mindre nede i det småkuperte lendet på denne siden, men vi gjør likevel ofte holdt for å lytte og speide. Jeg kontrollerer uret og hvisker dempet til makker. – Tid, vi må beinfly og etablere stilling. Det blunker samtykkende fra to hvite kuler i et kamuflert, skittent og uryddig ansikt.

Et kvarter seinere, og tampen brenner, ifølge GPS-en. Forsiktig åler vi oss fram mot det som synes å være en liten forhøyning før lendet fortsetter å helle nedover. Det betyr mulighet for god uttrekning etter skuddet. Vi kan smyge overkroppen bakover og ned i dekning av denne ryggen for så å trekke ut i hurtigere tempo. Her er dessuten en del små trær og busker som muliggjør dybde for vår FFP (final firing position, stillingen skarpskytteren skyter fra). Jo, dette er det riktige stedet. Vi går straks i gang med å klippe og rive opp biotopens egne farger og materialer for å lage stilling. Normen er 70 prosent naturlig materiale og 30 prosent forhåndspreparert stoff til bruk i ghillien (sniperens kamuflasjedrakt). Jeg stapper lange høstgule strå, greiner og mosedotter i makkerens ghillie, og han gjør det samme med min. Snart kan jeg slippe meg ned i stilling og gjøre de siste små knepene med disse viktige detaljene som er så lett å ta oss på: riflepipe og lysåpningen på kikkertsiktet. Et par bjørkegreiner jeg har plassert ved rifleløpet, tviholder på noen matte blad. Jeg oppdager at den blasseste siden vender mot målet. En liten snuoperasjon, og alle høstblad har den friskeste siden vendt ut fra stillingen i diskré harmoni. Detaljene er våre beste venner, men de er taletrengte og lite selektive og må derfor mestres til fingerspissene. Gud bedre hvor mange ganger vi alle er blitt tatt på små bagateller som vi senere rister på hodet av. Men slik er det vel med alt, det skal læres og langsomt sette seg i ryggmargen.

Siste tegn til liv fra min skikkelse er makkeren som anretter noen detaljer idet jeg har funnet stillingen. Denne er nær perfekt. Jeg ligger fjellstøtt og litt i dybden. Våpenet er i beste fall en mørk grein for øvrigheten, og spotter og jeg er ikke annet enn to ganske naturlige og anonyme uregelmessigheter i terrenget. Inne i ghillien har jeg nå den gode følelsen av å smelte totalt inn i omgivelsene, og jeg vet at vi ikke kommer til å bli oppdaget.

Lyset flommer ikke akkurat over den store, vide dalen, men uret deklamerer like fullt daggry. Etter hvert ser vi målet demre så smått inn i dagen – en mann på en stol, på motsatt side av den store elven.

– Mann i grønne klær, sitter på stol, 203 meter. Målangivelsen kommer presist klokken 07.50 idet jeg retter meg bak våpenet ferdig til skudd. Med venstre hånd knepper jeg kompensatoren til 200 meter. Så kommer det fra spotteren: – Vent.

Den tekniske biten

Et hodeskudd fra 200 meters avstand er normalt ingen stor utfordring, såfremt de ytre forholdene er noenlunde greie. For øvingens del har vi imidlertid ikke anledning til å gå i FFP utover 200 meters avstand. Normalt ville vi trekke på betydelig lengre distanse, eksempelvis oppe i det fine dalsøkket på 620 meters avstand. Der ville vi være i utmerket dekning og med fin anledning til sikker exfil. Der oppefra er det derimot en ganske annen oppgave å løse rent skyteteknisk, selv om vi naturligvis bruker torso som målsenter. Ballistikken er en oppgave for seg. En Lock Base-kule i 150 grains har en ballistisk koeffisient (bc) på .488. Den høye bc-en gjør kula til ammunisjonsverdenens jaktfalk – den er lynrask og ekstremt presis på sin ferd gjennom lufta, og den har punch også på relativt lange hold. En kule med dårlig ballistikk kan avvike flere desimeter fra målsenter på denne avstanden. Men selv en ypperlig konstruert kule treffer ikke målet helt av seg selv. Skytteren må sette premissene fra stillingen. Parameterne er mange.

De stødige grepsfaktorene er noe av det mest grunnleggende skarpskytteren forholder seg til. Og noen ganger må man improvisere både stilling og annet, og da hender det også at man treffer. Unntaket bekrefter regelen, og dessuten antyder det den neste: Skarpskytterens viktigste egenskap er å improvisere. Og å lykkes med det.

Tilbake til mannen og våpenet. Vel på plass i stilling må han bli ett med rifla og ganske naturlig anrette venstre arm og neve i en våpenstøttefunksjon, kjenne kolben mot skuldra som hånden i hansken, klemme fast, men uanstrengt om pistolgrepet og hvile kinnet mot kolbestøtten, slik at øyet naturlig har målfokus sentrert bak trådkors fra sju centimeters okularavstand. Så nullstille, synke helt sammen. Puste inn, ut, inn, ut, synkronisere og holde. Nå ligger kroppen fullkomment avslappet i noen få sekunder. Avtrekk. Nå spørs det også om spotteren har bedømt avstanden riktig, det vil i dette tilfellet si 545 meter ettersom skuddet skal settes 28 grader nedover (620 meter x cosinusvinkel mellom horisontalplan og siktelinje [0,88] = 545 meter). Han må videre ha korrigert for full styrke vind 5 sekundmeter mellom 200 og 300 meter og for halv styrke fra 300 og ut til målet og dessuten lagt inn 1 knepp venstre for kulas spinndrift. Er dette på plass, treffer skytteren målet og ser forhåpentligvis den røde tåken bak trådkorset.

– På, sier jeg noen sekunder etter målangivelsen og de korrigerte dataene. Deretter gir makker skuddordre. Et skarpt drønn ljomer i dalen. Vi fortrekker ikke en mine, forblir tause og uten bevegelser. Det vil si: Jeg tar nytt ladegrep idet spotter kontrollerer at målet ikke retter kikkerten direkte mot vår posisjon. Snart hører vi tunge, travle steg i nært lende og like etterpå prating i radioer. – Ok, dere som skjøt nå, rop! Instruktøren med gul vest ser oss heller ikke. Makker gauler «Her», hvorpå instruktøren kommer nærmere. Makker må vri litt på neven før instruktøren har kontroll. Denne stiller seg nå innenfor en radius av 3 meter og melder tilbake til målet: – Innenfor 3. Det er nå tid for direkte fokus. Kikkerten er rettet like mot vår posisjon, og det er avgjørende å forbli helt urørlig og ikke ha den minste tvil om egen tilknytning til den lokale floraen. Nå er det på sett og vis eksamen: Er stillingen god nok? På dette tidspunktet må alt være klart til eventuelle oppfølgingsskudd, ingen never som leter eller fomler, ingen retting på våpen eller stilling. Kanskje kan vi forresten drøfte den egentlige betydningen, men jeg har en slags overbevisning der jeg ligger om å selv feste 100 prosent lit til stillingen, kamuflasjen og skuddet. Jeg – en tue – har vært her i hundrevis av år. For hvis jeg ikke er overbevist – hva er da signalet jeg bevisst og ubevisst kringkaster til omgivelsene, og hva med selvtilliten når jeg tar de avgjørende grepene?

Trening og krig

Etter hvert hører vi målet knatre i diskant over radioen. – Ingenting, et skudd til. Jeg fyrer av et nytt skudd, ser at det ikke kommer blåst eller bedrøvelig vannsprut fra løpet, som så ofte ødelegger alt når lufta er fuktig. Jeg erindrer en strofe fra instruktøren på et kurs. Medeleven skulle riktig være lur og hadde støtte oppetter en mannshøy furu like ved siden av meg. Han skjøt på ordre, men hadde ikke valgt den sterkeste greina til støtte for pipa. Furua sto dermed på ingen måte støtt under avfyringen, noe som dessverre var i fullkommen kontrast til alle de øvrige trærne i feltet. Det blæs jo faen mæg orkan i træet! hørte jeg instruktøren fnyse gjennom radioen til hjelperen. Verst for skytteren, men også nedbrytende for meg som måtte fokusere voldsomt for ikke å skratte meg aldeles skeiv.

Mindre enn et halvt minutt går før vi hører stemmen til målet i radioen. – Nei, jeg ser dem ikke, full pott hvis de kommer usett ut av stilling.

Jeg bruker noen sekunder på å smyge hånden fram etter tomhylsene og griper disse før jeg sparker lett i makker som ligger litt bak. Han trekker først ut, smyger seg sakte ned i bakkant fulgt av meg i samme leia. Vi forblir usett.

Oppdraget er en suksess, og vi gleder oss over vel gjennomført øvelse her hjemme mellom bakkar og berg. Atmosfæren er avslappet idet vi tar veien fatt og rusler tilbake mot leiren. Men jeg kan ikke helt fri meg fra tanken: Hvordan blir det å bytte rødplast mot skarpt, markør mot fiende og trening mot virkelighet?