Jon Gangdal

Jeg tenker nok du
skjønner det sjøl

Historien om Christoffer

Tung start

Det er blitt september 2009. Jeg er en måned på vei i arbeidet med boka om åtte år gamle Christoffer Gjerstad Kihle, som ble funnet død i senga si hjemme i Kodal ved 21-tida den 2. februar 2005. Jeg har hatt det første møtet med guttens mormor, og har akkurat lest meg opp på en del av medieomtalen og det første jeg har fått av offentlige papirer om saken, blant annet dommene fra tingretten og lagmannsretten.

Stefaren til Christoffer har omsider fått en rettskraftig dom på åtte års fengsel etter at Høyesterett nylig avviste anken hans. Han er allerede innkalt til soning i Ringerike fengsel. Men han mener fremdeles at han er uskyldig dømt.

Jeg vet at moren vil bli politianmeldt av Christoffers far for medviten og/eller medvirkning til sønnens død. Men hun erkjenner heller ingen skyld. Mor og stefar har nettopp latt seg intervjue av Dagbladet, der de hevder seg utsatt for justismord og uberettiget straffeforfølgelse. Men kjærligheten holder dem fortsatt sammen, forteller de. De er på vei til å få sitt andre barn sammen etter Christoffers død.

Familien er i dyp splittelse. Graven til Christoffer blir skjendet. Av hvem? Det er konflikter og en mengde løse tråder som etterlater flere spørsmål enn svar. Og det er mange kilder som mer enn gjerne vil uttale seg. Jeg har funnet to Facebook-steder, «Til minne om Christoffer» og «Vi som ikke har glemt Christoffer», med til sammen over 80 000 medlemmer som fortsatt roper etter sannheten om hva som skjedde med den åtte år gamle gutten.

Jeg oppdager at alle har en mening om denne saken. Ikke bare engasjerte privatpersoner, men også Barneombudet, Riksadvokaten, rettsmedisinere, barnevernere, helsevesenets kontrollorganer, Sofie-stiftelsen, politifolk, privatetterforskere og selvsagt et helt kobbel av journalister.

Men det store spørsmålet står fortsatt åpent: Hva skjedde egentlig? Og hvordan kunne det skje?

Men hvordan tilføre noe nytt til en sak som har vært belyst gjennom to rettsinstanser med til sammen nesten tretti vitner og flere kilo med rapporter og andre dokumenter, og som er dekket med mange spaltekilometer gjennom fire år? Jeg vet av egen erfaring at journalister har lett for å hoppe fra tue til tue, og at de ikke alltid ser skogen for bare trær. Men har de ikke egentlig skrevet nok om saken?

Jeg har fått tilgang til en kilde som ingen andre har hatt: mormorens notater. Hun ville skrive en bok selv, men trengte hjelp. Er det da hennes bok jeg skal skrive, eller Christoffers? Og står det nå egentlig mer i hennes notater enn det hun allerede har forklart til politiet, i retten og til alle journalistene som har intervjuet henne?

Kan hun åpne dørene til kilder som ikke allerede er tømt i avhør og rettslige forklaringer? Eller vil hun heller bidra til å lukke dem, særlig overfor mor og stefar, som kanskje sitter på fasiten?

Så kommer en ny tvil. Hvem vil egentlig lese en hel bok om noe så grusomt som en stefar som ifølge dommen har slått i hjel en åtte år gammel stesønn? Og – er det i det hele tatt mulig å beskrive hendelsene uten at skildringene blir så groteske at det i seg selv vil virke frastøtende på leserne?

Eller er det nettopp her vi faktisk nærmer oss et av hovedpoengene i historien, at slikt nettopp kan og får skje med noen mennesker, fordi alle vi andre ikke orker å tenke oss muligheten av det, og derfor lukker både ører og øyne? Som til musikk vi umiddelbart ikke liker, men som kanskje likevel kunne åpnet en ny verden for oss hvis vi hadde lyttet til hva den egentlig forsøker å fortelle oss. Eller som et bilde vi ikke vil se, fordi vi ikke liker formen eller fargen, eller fordi det taler så direkte til oss at vi blir uvel av å se på det?

Det er da det skjer. Telefonen ringer. Jeg ser på klokka. Den er fire om morgenen, og jeg tenker at det kanskje er en av mine nepalske venner som har glemt tidsforskjellen. Da hører jeg:

– Det er fra politiet … i Vestfold … det gjelder din bror … han er omkommet i en båtulykke.

Og jeg tenker, nei, ikke han! Ikke nå!

Men jeg husker ikke lenger hva jeg sa.

Beskjeden går rett i kroppen. Jeg blir kvalm, og lurer først på om jeg må kaste opp. Men det er ikke en sånn kvalme. Den sitter i hele kroppen, som Kvalmen i Jean Paul Sartres bok med samme navn. Den er en tilstand som griper deg i hver fiber av kroppen, vrir deg hit og dit, drar og river så du er ved å sønderslites eller sprenges eller begge deler.

Vi er på vei hjem fra Sandefjord til Kolsås utpå ettermiddagen. Jeg har varslet vår gamle mor som ikke orket å ta det ordentlig inn over seg. Jeg har varslet kjæresten til broren min og de viktigste felles vennene våre. Jeg måtte ta det porsjonsvis for ikke å bryte helt sammen. Kona mi sier:

– Det er ikke sikkert du skal skrive den boka om Christoffer nå.

– Nei, kanskje ikke, svarer jeg.

Men så ser jeg sammenhengen. Jeg ser vår egen vanskelige barndom, og kan ikke fri meg fra følelsen av at det var den som indirekte innhentet broren min til slutt. Det gjør sorgen enda vanskeligere. Kan det være noe av den samme reisen å forsøke å forstå hvordan noen kan mishandle en liten gutt til døde, og å komme gjennom sorgen over en død tvillingbror?

Begge deler krever at jeg er villig til å bevege meg til livets ytterste grenser, kanskje lenger enn jeg noen gang har gjort. Det skal jeg greie. For var det ikke nettopp dét broren min og jeg gjorde da vi lå kalde og redde i de trangeste teltene på 8000 meter i Himalaya og allikevel opplevde at vi kunne trives, om så bare i fraværet av noe som var enda verre? Og var vi ikke også egentlig der da vi tråkket over fullt påkledde og stivfrosne menneskekropper med dødningansikter fordi ravnene hadde vært der og forsynt seg.

Der og da tenkte vi at vi aldri kunne bli som dem, for vi var jo ennå i live. Likevel krøp de inn i oss med sine livløse og lemlestede kropper. Etterpå møtte vi dem i drømmene våre. Som bilder fra en slagmark. Som bilder av alle som aldri kom tilbake fra det ytterste der livet går over i døden. Som bilder av en liten mishandlet gutt.

Hastverk

Det er 18. september 1996, og klokka er bare halv seks om morgenen. Telefonen ringer i det nyeste huset på den lille gården sør i Vestfold. Det er en vordende mamma som ringer sin mor.

– Ikke dra på jobb. I dag blir du mormor, sier hun.

Mormor går over gårdsplassen til datterens hus. Det er ingen tvil om at fødselen er nær forestående. Men mormors bil er nesten tom for bensin. Hun reiser ned til Kodal sentrum for å fylle tanken, og er tilbake etter en halv time. Da er veene allerede i gang. Det begynner å haste.

Mor og datter setter seg foran i bilen. Den kommende far setter seg i baksetet. Han er den som er mest engstelig for at de ikke skal rekke fram i tide. Hva hvis noe går galt? Fødsler er risikable, både for mor og barn.

Dagen gryr. Den er kjølig og klar. Mormor kjører stødig på de svingete veiene mot E18. Der kan hun øke farten. Datteren sier at hun snart ikke greier å holde igjen mer. Mormor ber henne være tapper. Det er bare noen minutter igjen til sykehuset i Tønsberg. Solen kommer opp over Slottsfjellet. Mormor sier at det er en fantastisk dag å bli født på. Datteren har nok med å holde igjen. Mannen i baksetet greier ikke å si noe i det hele tatt. Han greier ikke å tenke på at han snart skal bli far. For ham er dagen så langt starten på en pinefull affære. De stanser foran hovedinngangen. Mormor løper inn og sier de har en fødende med seg i bilen. Hun får beskjed om å bringe henne inn på sykehuset. Sammen greier mormor og den vordende far å få henne ut av bilen og inn på et venterom. Men mormor må gå ut og flytte bilen fordi den står rett foran inngangsdøra.

Da hun kommer inn igjen, er fødselen over. Det tok bare åtte minutter fra de ankom sykehuset. De rakk ikke opp på fødestuen en gang.

Mormor skriver datteren inn på sykehuset.

– Det ble en gutt, sier hun.

– Men dere er jo nettopp kommet? sier damen bak skranken.

– Han hadde visst hastverk med å komme til verden, sier mormor stolt. – Som om han ikke kunne vente med å se hva dette livet er for noe.

På fødestua får hun holde den lille. Han veier tre og en halv kilo, er 51 centimeter lang, og alt er som det skal. Han ligner til og med på faren. Mormor gråter.

Det brer seg en stille lykke rundt barselsenga. Mormor vil la de nybakte foreldrene ha den for seg selv, og drar hjem for å dele den med morfar. Aldri har vestfoldhøsten vært så vakker. Fra raet ser hun store deler av det lille fylket bre seg bølgende nordover, og hun får en følelse av at hun skuer utover den lille guttens rike, som var han en ny konge.

På sykehuset i Tønsberg er mor allerede oppe og går. Den nybakte faren er fremdeles engstelig.

– Er det ikke farlig å stå opp så tidlig, spør han.

Sykepleiene beroliger ham med at mor er frisk som en fisk, akkurat som sønnen. Det er de lange, vanskelige fødslene som tar krefter og kan være farlige for både mor og barn. I dette tilfellet skjedde det så fort og enkelt at det var som om naturen selv tok hånd om det meste. Det er alltid det beste. Så kan også far dra hjem, ganske beroliget og glad.

Mamma kommer hjem med den nyfødte etter noen dager. Mormor og morfar er stadig innom for å se på den lille. Det samme er onkel, mammas lillebror. Den lille gutten blir en slags felles eie der på gården, slik det var i gamle dager når en ny odelsgutt var kommet til verden.

Foreldrene har snart navnet klart. Han skal hete Christoffer. Det har ingen tradisjon i familien, men både mor og far synes det er et fint navn. Han blir døpt i Kodal kirke den andre helgen i desember. Det er mormor og farfar som bærer ham til dåpen sammen med fars søster og mors fetter. Helgen før har mormor og morfar feiret sølvbryllup. Så blir det jul med feiringer hos alle besteforeldre, oldeforeldre og tanter og onkler.

Det er familieidyll med mange lykkelige begivenheter. Bare én ting gjenstår; Christoffers mor og far er fremdeles samboere. Utpå våren, mens Christoffer vokser seg god og rund og sterkere enn de fleste på hans alder, bestemmer de at de skal gifte seg.

Bryllupet står i begynnelsen av oktober. Da har Christoffer så vidt lært å gå. Men han får ikke se sin hvite brudemamma komme skridende oppover gulvet i Kodal kirke, der hun slutter seg til hans stivpyntede pappa og begge sier et tydelig ja til hverandre.

Christoffer er etter mye om og men plassert hos et par venner av mormor og morfar. Han treffer ikke sine nygifte foreldre før dagen etter. Bryllupsnatta har de tilbrakt på Park Hotell i Sandefjord. Men mange av de femti bryllupsgjestene følte at Christoffer gledet dem med en slags tilstedeværelse gjennom en sang som besteforeldrene hadde laget til brudeparet på hans vegne, og som fikk både mamma og pappa til å felle noen tårer.

Den lille gården er guttens verden. Han løper fritt mellom husene til foreldre, besteforeldre og oldeforeldre, og får være med på det meste. Han får kjøre traktor, stable ved og luke i grønnsakhagen – selv om det ikke alltid bare er ugresset som blir luket bort. Men besteforeldre tåler jo alltid mer av sånt. For når moren er på jobb i butikken i Kodal og faren på jobb på lageret hos en leketøysgrossist i Sandefjord, er det besteforeldrene han er sammen med. Snart begynner han å kalle dem mommo og bessa.

Mamma er hjemme noen formiddager i uka. Av og til får hun besøk av venninner med barn i samme alder, og det er ofte noen å leke med fra gårdene i nabolaget. Men han trives også godt alene. Bessa bygger sandkasse, og Christoffer får sin egen traktorgraver. Den kan han sitte og leke med i timevis. Snart er det også fullt av biler og andre leker i den romslige sandkassa.

Om ettermiddagen er han ofte med pappa, som liker å pusle ute med alle slags praktiske gjøremål. Han maler huset til svigerforeldrene, hogger ved og slår plenen. Han er aldri vanskelig å be. Han liker å være ute etter å ha stått inne på et lager hele dagen.

Sommeren går fort, med ferietur til Sverige og Dyreparken i Kristiansand, der apene gjør sterkest inntrykk på Christoffer. Han blir aldri trett av å se de menneskelignende skapningene fyke rundt i burene sine. Tenk å kunne slenge seg fra gren til gren i et tre, klatre opp en stamme så fort at en nesten ikke rekker å se dem før de er oppe, bare for å hoppe ned igjen, som om det hele var en spøk.

Christoffers tredje jul blir en enda større opplevelse. Han får være med på å sette ut grøt til nissen, som neste dag har tømt grøtfatet. Og når også mange av pakkene er fra nissen, blir den skjeggete mannen den store helten. Den største presangen får han fra farfar og mimmi, som farmor nå er blitt hetende. De er ikke så ofte på besøk, men koser seg med den lille gutten når de er der. Nå får han en elektrisk bil som er så stor at han kan sitte oppi den og kjøre rundt i huset. Kanskje går det litt vilt for seg. Men ikke mer enn det skal gjøre med unger.

Ute er det endelig en vinter med skikkelig snø. Christoffer kjører akebrett og lærer fort å stå på ski. Det er mange fine bakker fra gårdstunet og ned mot veien. De ender i en dump, så det ikke er fare for å skli helt ut i veibanen. Dermed kan Christoffer og noen kamerater fra gårdene i nabolaget leke trygt.

Av og til er han også sammen med barna til venner av mor og far som kommer på besøk. Da er Christoffer sjefen og viser dem alt det går an å gjøre på en liten gård, selv om det ikke er andre dyr der enn en katt. Det er skogen bessa lever av. Den er like spennende.

Utover våren 1999 blir det mer hektisk på den lille gården i Kodal. Mamma jobber skift i butikken, og har ofte kveldsvakt. Pappa er på jobb hele dagen i Sandefjord, og er ofte sliten når han kommer hjem. Han blir lettere sinna når ting ikke fungerer som de skal, og er ofte irritert på kona og foreldrene hennes, som han synes legger seg opp i altfor mye.

Mormor jobber i et gartneri, og morfar har nok å gjøre i skogen. Heller ikke de har like mye tid til den lille gutten. Stemningen er litt mer dempet enn den har vært, som når man oppdager at livet består av flest hverdager.

For en treåring som fremdeles befinner seg i midten av sitt eget uutforskete univers, er det kanskje ikke like lett å se eller akseptere at det er sånn livet er.

Christoffer begynner i barnehagen, men merker nok at det blir mindre oppmerksomhet til ham. Det tar han igjen med større aktivitet, og roper:

– Se på meg! Se hva jeg gjør!

Både foreldrene og besteforeldrene registrerer at han har større energi enn andre barn på samme alder. Ingen kan leke så lenge av gangen som Christoffer, uten å bli sliten.

De bekymrer seg ikke noe over det, men synes heller det er fint at de har fått en aktiv gutt, selv om energien av og til kan være litt i overkant. Han liker heller ikke å bli stanset i leken, men alle opplever gutten som snill og god.

Det blir sommer. Christoffer får et lite badebasseng som han kan plaske i så mye han vil ute på plenen foran huset til besteforeldrene. Men aller mest gleder han seg til sommerferien, da han skal til Danmark sammen med mamma og pappa og hans foreldre og søsken.

Der blir det endelig nok av tid og oppmerksomhet. Mimmi og farfar benytter enhver anledning til å skjemme ham bort, slik bare besteforeldre har lov til.

Christoffer stråler, og koser seg med alt det en aktiv liten pode kan få lov til å oppleve i lekeparker og badeland i det blide nabolandet i sør.