Solveig Moen Rusten

SE MIN KJOLE

Kriminalroman

Findstad, 22. juli 1952

Om hun hadde visst at hun ikke skulle komme tilbake, ville hun ryddet opp etter seg før hun gikk. I stedet lar hun vispen og den skitne bollen stå igjen på bordet. Solen steker mot vinduet. En flue smeller vingene mot ruten. Hun åpner døra. De bestemte skrittene får veistøvet til å virvle rundt anklene og leggene. Hun løfter litt på kjolen og krysser gaten.

Til tross for heten og tørken er det svalt og frodig i skogen. Da hun er kommet et stykke inn på stien, legger hun hodet bakover og ser mot de tette trekronene. Himmelen er så vidt synlig. Hun forlater stien og går mot den gamle steinbenken, som så lenge hun kan huske, har stått gjemt mellom trærne. En lyd får henne til å stanse brått. Hun snur seg og lytter. Ingenting. Hun blir stående noen sekunder. Så går hun videre. Hun kan se benken nå. Den er dekket av mose. Grønnfargen er intens. Hun har nettopp satt seg da lyden er der igjen. Det er lyden av en grein som brekker. Og denne gangen ser hun hvor den kommer fra.

Gutten foran henne er mager. Pannen glinser under det mørke håret. Det er nesten to år siden hun så ham sist.

– Er du tilbake nå?

Hun ler, litt urolig. Han kommer mot benken uten å svare. Ansiktet er forbausende blekt. Da han er fremme, stanser han og smiler prøvende. Hun strekker hals. Først nå ser hun at stien ikke er synlig herfra. Hun svelger og skal til å be ham gå, men han overrumpler henne ved å dumpe ned på kne på bakken foran benken. Så fomler han litt med hånden i skjortelommen og trekker til slutt frem en liten eske.

Han skjelver på hånden da han løfter ut ringen og holder den opp mot henne. Hun stirrer på den blinkende steinen, og et øyeblikk er hun fristet til å strekke frem hånden, ta ringen, prøve den, se hvordan det er å ha den på fingeren. I stedet ler hun høyt og reiser seg brått. Han ser forferdet på henne. Hun kaster et raskt blikk inn mellom trestammene som skyter opp av mosen rundt dem.

– Du burde gå sånn oftere, mumler han og nikker mot håret hennes.

Instinktivt løfter hun hånden til hodet. Så vikler hun tørkleet av seg og gjør et kast med nakken slik at de mørke lokkene flommer rundt ansiktet.

– Jeg bruker det bare når jeg baker, sier hun og legger tørkleet på benken ved siden av seg. Med en kjapp bevegelse napper han det til seg.

Han napper det til seg og presser det mot nesen. Så løfter han ringen mot henne enda en gang, men hun ler av ham nå også. Latteren hennes setter seg fast inni ham, den blir høyere og høyere, skjærer ham i ørene og gjør ham liten. Han kaster ringen fra seg og strekker hendene frem.

Halsen hennes er myk under fingrene hans, og noen minutter senere har han et veldig strev med å få kroppen til å henge stille. Den svaier fra side til side, og beina dingler som på en gammel filledukke. Fra denne vinkelen er hun slett ikke vakker; knærne er spisse under det myke kjolestoffet og det spente tørkleet ser ut som om det kan ryke når som helst. Og hvis det ryker, faller hun. Brekker kanskje armen. Slår kanskje hodet i steinbenken.

Han kniper igjen øynene. Mest av alt har han lyst til å skrike høyt, og han bestemmer seg for å finne et sted der han kan gjøre det i fred. Han ser opp igjen. Nei, nei, nei. Det er slett ikke slik han vil huske henne. Beina i den smale halsen ga liksom etter under hendene hans. Knepp, knepp, knepp. Han dumper ned i mosen.

Inne i bøkeskogen er det nesten alltid skygge. Bare noen få skarpe, hvite solstråler trenger gjennom de raslende trekronene. De danser på kroppen hennes, på kjolen, på ansiktet, på hans ansikt, over pannen og på mosen rundt ham. Han blir svimmel, prøver å reise seg, faller, reiser seg på nytt og begynner å gå. Det er ikke mange skrittene han trenger før han ser stien, lyset og den tørre, varme grusen på plassen som skiller skogen fra Storgata. Han snur seg en siste gang. Et sted der inne dingler kroppen hennes mellom trærne.

Da jenta neste dag blir funnet, setter politimesteren seg på huk, gransker bakken rundt benken og konstaterer at hun tok livet av seg. De fleste i Findstad slår seg til ro med det. Hun virket lykkelig, men man kan aldri vite. Sånn er livet og sånn er mennesker; de henger seg når man minst venter det.

Bare noen få personer tviler. De bærer tvilen med seg og fører den videre til sine barn, og nå, tjueni år senere, er det fortsatt noen som tror at det spøker i Findstadskogen. Noen ganger, oftest på hete, klamme dager, er det som om en kald vind sveiper over den mosedekte bakken. Og da stanser de opp, de som tror at de døde kanskje blir værende igjen her nede. De kikker inn mellom trestammene for å se om de får øye på henne. Historien vil ha det til at hun løper i sikksakk mellom trærne; han jakter og hun må vingle fra side til side mellom de tette, rette stammene.

Det er aldri noen som sikkert kan si at de har sett henne. Og de hører henne ikke. Til og med han har greid å få henne til å tie stille. I mange år var det helt tyst, men i det siste har hun begynt å snakke til ham igjen. Snakke og le. Latteren hennes tar bolig i mennesker han er glad i. Den er overalt, piner ham og skjærer i ham, han tenker hold kjeft, hold kjeft, sier det også, hvisker det som oftest, men roper det ut når han er alene og ingen kan høre ham. Hans eneste sjanse er stillheten. Han trenger den. Han må få henne til å slutte å le.

1

I løpet av fire dager dør fem. En av dem er Albert Hansen.

Det er mandag ettermiddag. Albert står ved vinduet og venter på kvelden. Foruten badet består leiligheten av ett stort rom. Kaffeboksen står i skapet under benken, og samlingen av tomme ølflasker under kjøkkenbordet har vokst seg temmelig stor. Han har ikke pantet flasker på flere dager.

Som oftest kunne han greid seg med én øl, men det blir alltid til at han drikker flere. Inne i kjøleskapet har han en samling brune, fulle flasker, og på kjøleskapsdøra henger det en opptrekker og en hvit lapp.

Albert pleier å stå ved vinduet når han drikker, men akkurat nå står han rett opp og ned og studerer maleriet på veggen. Hver gang han ser på bildet, oppdager han noe nytt, og hver gang det skjer, tenker han at han aldri egentlig har sett skikkelig på det.

Maleriet viser Findstad sentrum. Storgata er en allé som strekker seg i rett linje fra elva og opp til kirken. Det lyser i vinduet på Selmas bakeri, og maleren har tatt seg den friheten å plassere Ravnhaug midt i Storgata.

Ravnhaug var Findstads sinnssykehus, og ligger i virkeligheten et godt stykke unna sentrum. Folk i Findstad snakker fortsatt om hva som skjedde der oppe. Den ene historien tar den andre. Albert super en slurk av flasken. Det ble malt en serie slike Findstad-malerier. Han vet at to av dem henger i annen etasje på kroa, men hvor mange som finnes til sammen, aner han ikke.

Det andre bildet i rommet henger på veggen over kjøkkenbordet. Det er et klassebilde fra Findstad barneskole. De fleste av ansiktene på bildet tilhører folk han ikke lenger treffer. Noen har flyttet, andre er døde. Albert hengte opp bildet i et anfall av nostalgi, og har lenge tenkt på å ta det ned. Barna har stive skuldre og alvorlige ansikter. Da de skulle ta bildet, ble han plassert foran lærerinnen, og det var neppe tilfeldig; han hadde alltid problemer med å stå stille. Lærerinnen holder en hånd på skulderen hans. På bildet ser det ut som om hånden ikke tilhører noen. Han husker ennå følelsen av neglene hennes mot skjorten; de tynne fingrene boret seg inn rett over kragebeinet. Albert er sikker på at hun mislikte ham fordi han var stygg; han hadde oppstoppernese og en tversoversløyfe som moren tvang ham til å gå med.

Albert hekter bildet ned fra spikeren og studerer det lenge. Jenta på hans venstre side er en skjønnhet sammenlignet med ham. Noen lokker av det mørke håret hennes kom borti skjorten hans da de sto slik tett i tett. Forsiktig stryker han pekefingeren over det fine ansiktet hennes. Så legger han bildet på kjøkkenbordet og snur ryggen til.

Blikket hans faller på lappen på kjøleskapet. Han knytter fingrene rundt flaskehalsen og tar en kjapp slurk. I morgen er det slutt. Fra og med i morgen skal han ikke drikke mer. Han skal åpne den siste ølen fem på tolv i natt og drikke den på styrten. Det er det han alltid har sett for seg. Det må gjøres brått. Han løfter flasken og tar en slurk til. Den kalde væsken renner nedover spiserøret og fyller magesekken. Kald i halsen, kald i magen. Han går bort til vinduet og presser nesen mot ruten. Vinduet vender mot gaten. Han ser regnet som renner i små bekker langs søkkene i asfalten. Om det ikke hadde vært for trærne, ville han hatt utsikt til Findstad sentrum. Slik det er nå, er det lyseblå huset nedi bakken det eneste han ser.

Inni huset står Laura Blom midt på stuegulvet med en ferdigpakket burgunderrød koffert i hånden. I noen lange minutter har hun stått slik og holdt seg fast i håndtaket. Klokken på veggen tikker. Laura svelger og ser nedover kjolen hun visste hun skulle ha på seg den dagen hun dro. Hun tar et skritt mot entreen. I det samme slår uret fire slag. Hun skvetter til. Et øyeblikk blir hun stående og se lengselsfullt mot ytterdøra. Så løper hun inn på soverommet, legger kofferten på gulvet og skyver den innunder senga. Hun greide det ikke i dag heller. Og hun er nødt til å si ifra, selv om det betyr at hun ikke er hjemme når Bernt kommer fra jobb.

Med raske skritt går hun over gulvet. Den sjøgrønne regnkåpen henger i entreen. Den er litt kort på armene.

Når Laura trekker regnkåpen tettere rundt seg og skynder seg nedover Storgata, lukker Bernt døra til møterommet på Findstad politikammer. Han står på trappen og ser mot den regnfulle gaten når en plutselig svimmelhet kommer over ham. Han setter seg og stryker hånden over pannen. Klokken er fem over fire. Bare fem minutter, han trenger ikke sitte her noe lenger enn det. Regnet smeller mot asfalten. Siden han var den siste som forlot bygget, vrir han hodet mot vinduet for å sjekke at lyset i møterommet er slukket. Det er ikke mye de har å gjøre der inne; det har i det hele tatt vært en rolig sommer på Findstad politikammer. Bernt drar det tynne, mørke håret bakover med begge hender, reiser seg og begynner å gå mot Storgata. Det er bare oppoverbakke hjemover.

Hvert skritt medfører et lite plask. Bernt går over grusen i portrommet. Det lukter regn i oppgangen. Han venter å finne Laura i den oransje lenestolen med beina i kors og et ukeblad foran ansiktet, men stuen er tom. Kjøkkenet også. Bernt henger jakken sin over en av stolene og setter seg på krakken ved kjøkkenvinduet. I det samme hører han en lyd fra badet, og noen sekunder senere kommer datteren Alma inn på kjøkkenet med et håndkle surret rundt hodet. Hun har skiftet fra uniform til T-skjorte og cordbukser. Lukten av sjampo fyller kjøkkenet.

– Hvor er mamma?

Bernt trekker på skuldrene og lukker øynene et øyeblikk.

– Hva er det med deg?

– Jeg ble så svimmel.

– Du er sikkert bare tørst. Bare vent litt.

Alma går bort til vasken, og noen sekunder senere plasserer hun et glass gul saft foran ham. Bernt løfter glasset og ser ut på regnet.

Fra sitt vindu gjør Albert det samme. Så tar han en slurk øl og lukker øynene. Det er ikke bare det at han ikke har pantet flasker. Han har ikke engang vært utenfor døra. Den eneste friske lufta han har fått, har kommet fra vinduet han åpner hver kveld før han legger seg. Han prøver å huske siste gang han var ute, og kommer frem til at det må ha vært på torsdag. Han var ute på onsdag også. Han hadde nettopp fått trygd og gikk til kroa for å drikke seg full. For en gangs skyld satt han ikke alene.

Findstad kro er en hvit bygning nede ved elva, og tidlig onsdag ettermiddag var det helt fullt der inne. Alle Findstads gater var tomme, fjernsynet durte i det ene hjørnet og kameraet hadde hele tiden fokus på Diana.

Diana Frances Spencer gikk oppover den rødkledde trappen. Slepet hennes gled over trinnene.

Det gikk et sus gjennom kroa da de så henne. Alle stirret mot skjermen. Laura Blom gråt litt. Albert hadde drukket tolv pils. Torsdager er aldri så ensomme som torsdagen etter en slik onsdag. Albert trekker pusten og setter den tomme flasken inntil de andre under kjøkkenbordet. Selv om han hadde bestemt seg for å vente litt, går han bort til kjøleskapet og henter en ny med en gang. Han tar en slurk, stiller flasken i vinduskarmen og ser mismodig ut på regnet.

I stuen i det lyseblå huset kaster både Alma og Bernt gjentatte blikk mot entreen. De har ingenting å snakke om når Laura ikke er hjemme. Bernt sitter i sofaen, Alma i lenestolen. Hun gransker veggene. Om hun fikk velge, ville hun malt dem hvite, men det kommer ikke på tale. Selv ikke sitt eget rom får hun bestemme fargen på. Hun kikker opp på faren. Bernts hode er i ferd med å vippe forover. Han sovner som oftest med en gang han setter seg ned. Alma reiser seg og går bort til vinduet. Når moren kommer hjem, vil hun helt sikkert si at de bare kunne begynt å spise. Alma vet ikke helt om Laura mener det. Det er ikke godt å si. Hun kjenner et stikk av uro idet hun løfter gardinen til side og ser ut. Det er meldt ettermiddagssol, men himmelen er fortsatt grå. Asfalten er mørk og glatt. Hun tar et drops fra skålen i vinduskarmen og putter det i munnen, og akkurat da kommer en svart folkevogn kjørende nedover Storgata. Alma følger bilen med blikket helt til den forsvinner bak noen trær litt lenger nede i gaten. Det er noen måneder siden mistanken første gang dukket opp i henne.

Når bilen nærmer seg sentrum, sakker føreren farten og svinger til venstre. Viktor Vang parkerer foran inngangsdøra og skotter opp mot vinduene i annen etasje. Lyset i stuen står på. Viktor stiger ut og lukker bildøra. Kontoret ligger i første etasje med vinduet vendt mot veien.

Viktor løfter hånden og gir døra en liten dytt. Laura sitter allerede på stolen i gangen og venter. Hun rødmer når hun ser ham, rødmer og fletter fingrene sammen i fanget. Viktor rører forsiktig ved armen hennes.

– Beklager forsinkelsen. Jeg har vært på hjemmebesøk hos gamle-Pelle. Bare gi meg fem minutter.

Laura nikker. Viktor retter ut filleryen med den ene foten og åpner døra.

Også i dag tenker han at noen har vært her. Han kan ikke forklare følelsen, for alt her inne er som det pleier å være: Han ser det tunge, blå treskapet i hjørnet, den grønne planten i vinduet og den sterke lampen over stolen i hjørnet. Viktor setter seg tungt ned. Så vidt han kunne se, hadde Laura ikke kofferten med seg i dag heller.

I venterommet står det en stumtjener hvor pasientene kan henge fra seg kåper og jakker, men Laura beholder sin regnkåpe på. Hun setter seg i stolen foran ham med beina i kors og den ene hånden hvilende rundt nakken.

– Du har ikke med deg kofferten?

Laura rister på hodet.

– Jeg trodde vi hadde en avtale?

– Jeg greide det ikke. Unnskyld.

Laura lukker øynene. Da de satt i sofaen i går kveld, lente Bernt seg plutselig mot henne og begynte å synge.

– Det er Bernt, hvisker hun. Han har begynt å synge den Kalvik-sangen igjen.

– Aldri i livet har jeg …?

... tenkt på å reise i fra deg, avslutter Laura og rister på hodet.

Viktor rynker pannen.

– Tror du han mistenker noe?

– Kanskje. Det kan jo hende han har sett kofferten, sier Laura og presser den ledige hånden mot brystet.

– Hva er det nå?

– Jeg tror det er hjertet.

– Har du så vondt?

– Det er mer det at det banker så hardt.

– Hele tiden?

– Som oftest bare om natten.

– Har du hatt det sånn lenge?

– Siden pappa døde.

– Det er jo flere måneder siden. Våkner du av at det banker?

– Nei, jeg våkner av at jeg ikke får puste. Så begynner det å banke. Jeg tenkte … Jeg har tenkt å selge pappas ting.

Viktor legger hodet på skakke og gransker Lauras ansikt. Trekkene er spisse og skjøre. Håret er lysebrunt. Kragebeina stikker opp som to fjelltopper under huden. Han elsker å begrave ansiktet i den lille gropen mellom dem, og han må anstrenge seg for ikke å løfte hånden og stryke henne over pannen. Hver gang han ser Laura slik, kjenner han hvor mye han misliker Bernt. Bernt Blom er en stor mann som tar mye plass. Laura er liten. Huden er hvit, nesten blålig. Helt siden han snakket med henne for første gang, har Viktor tenkt det samme om Laura: Hun er nervøs. Hun har for lite blod. Og han elsker henne.

Viktor åpner skuffen og løfter ut reseptblokka.

Laura ser opp.

– Jeg ble så trøtt av det du ga meg sist.

– Ble du?

– Ja. Så jeg tenkte kanskje vi kunne prøve noe annet?

Viktor nøler. Så skriver han ut en resept på 5mg Valium. Han skyver resepten over bordet og nikker mot klokken på veggen.

– Du rekker apoteket hvis du går med en gang.

Han rører forsiktig ved hånden hennes. Laura drar den til seg. Først når hun er kommet til døra, snur hun seg og ser på ham.

– Takk, hvisker hun.

Viktor kremter.

– Du burde ta jerntilskudd også, men det har jeg jo sagt til deg før.

Laura lukker døra fort igjen uten å svare.

Når hun går bortover gaten noen minutter senere, blir Viktor stående ved vinduet og se etter henne. Laura går med korte, nølende skritt. For hver tiende meter snur hun seg. Viktor smiler trist og trekker for gardinene.

Oppe i annen etasje står Viktors kone, Iris, med hvitt forkle rundt det tykke livet og en stekespade i hånden. Forklebåndet borer seg inn i huden ved hoftene. Når hun hører Viktors skritt i trappen, drar hun det fort av seg og henger det på spikeren ved kjøkkendøra. Når Viktor kommer inn, løfter han haken og sniffer ut i rommet.

– Er det fiskekaker?

Iris nikker og plasserer en skål revne gulrøtter ved hans tallerken. Viktor setter seg. Fra sin faste plass ved bordet kan han så vidt se mønet på Lauras hus. Iris skyver potetbollen mot ham. Viktor kremter og forsyner seg. Neste gang han ser ut av vinduet, har en flekk av himmelen kommet til syne bak skyene.

– Hører du ikke hva jeg sier?

Viktor skvetter til. Iris’ øyne er store og runde.

– Du vet hva de sier om folk som sitter og ser ut av vinduet?

– Det har vært noen på kontoret i dag igjen.

– Det er sikkert noe du innbiller deg.

– Det tror jeg ikke.

– Du låser vel døra?

Viktor nikker, men sannheten er at han ofte glemmer å låse. Iris moser poteter og smør med gaffelen. Så ser hun opp.

– Du vil bare snakke om dine ting, det er det det handler om.

Viktor svarer ikke.

– Jeg har merket det lenge. Du hører ikke etter når jeg snakker. Det er som om du bare glir vekk.

– Javel.

– Er det alt du har å si?

– Hva vil du jeg skal si?

Iris trekker pusten.

– Jeg vet vel ikke hva du skal si, det må du jo finne ut selv.

Viktor sukker.

– Kan vi ikke snakke om noe hyggelig for en gangs skyld?

– Hyggelig?

– Du er så alvorlig, jeg skulle ønske du kunne le litt mer.

– Le mer?

– Ja.

– Så si noe morsomt da.

Viktor legger gaffelen fra seg.

– Det jeg mener, er at du kanskje kunne prøve å se litt lyst på livet.

– Finne på artige ting, mener du?

– Ja, for eksempel.

Iris reiser seg.

– Sånn som dette, kanskje?

Uten forvarsel tar hun tak i tallerkenen sin og slipper den i gulvet.

– Hva er det du driver med?

– Hva tror du?

– Sett deg ned. Du virker jo helt hysterisk.

Viktor ser ned på skårene og potetbitene på gulvet. Iris skyver stolen sakte ut fra bordet og reiser seg. Uten å si et ord vagger hun ut på kjøkkenet og henter et feiebrett. Viktor ser mot vinduet igjen.

De våte gatene skinner. På gravstøttene på Findstad kirkegård glimter det i vanndråper, og hjemme i sofaen våkner Bernt av at han får solen i øynene. Han setter seg forvirret opp. Alma sitter i lenestolen og leser i et ukeblad. I det samme går Laura over grusen utenfor huset. Bernt løfter blikket og ser forventningsfullt mot entreen. Laura åpner døra og henger den sjøgrønne regnkåpen fra seg på knaggen. Det første hun gjør når hun kommer inn i stuen, er å gå bort til vinduet og trekke for gardinene. Bernt nikker takknemlig.

– Har dere ikke spist?

Alma rister på hodet.

– Vi ville vente på deg.

– Men jeg sa jo at jeg skulle til legen.

– Vi ville vente likevel. Kom.

Alma nikker mot det ferdigdekkede bordet, og Bernt reiser seg fra sofaen.

Litt lenger oppi gaten har Albert satt seg i vinduskarmen. Han lukker øynene og presser kinnet mot den kjølige ruta. Og akkurat da banker det på.

Han skyver flasken lenger unna karmkanten og ser mot døra. Ennå har han ikke reist seg. En skygge faller på gulvet ved inngangspartiet. Det kunne vært skyggen av en stumtjener full av jakker og kåper, men han har ingen stumtjener. Ingen kåper heller. Han gransker skyggen og forstår at den kommer av sollyset som treffer den ene kjøkkenstolen. Han reiser seg og går sakte over gulvet. Kaffeboksen i kjøkkenskapet er halvfull og har vært det lenge. Han skynder seg over gulvet og åpner døra.

– Hvordan går det?

Skikkelsen utenfor skyver ham til side og går inn i leiligheten før Albert rekker å svare.

– Er du klar for morgendagen?

Albert svelger og stirrer på lappen på kjøleskapet. Tirsdag 4. august, står det med svarte, skjeve bokstaver. Altså i morgen. Han svelger igjen.

– Jeg er så klar som jeg kan bli, mumler han.

Besøket nikker og drar en av kjøkkenstolene ut fra bordet. Noen av flaskene velter. Ingen retter dem opp.

– Har du kaffe?

Albert nikker og går mot vasken. Med en motløs bevegelse løfter han kaffekjelen fra platen, skyller ut gruten og fyller den med friskt, kaldt vann. Så setter han seg på huk foran kjøkkenskapet og stikker hånden inn. Boksen står på øverste hylle, helt inntil veggen. Solen skinner gjennom det åpne vinduet og treffer ham i nakken. Det freser i kjelen på komfyren. Og han har akkurat fått tak i den halvtomme boksen når han kjenner noe kaldt og hardt stramme rundt halsen.