Yrsa Sigurðardóttir

JEG VET HVEM DU ER

Oversatt av Silje Beite Løken

(Medlem av Norsk Oversetterforening)

KAGGE
FORLAG

© Yrsa Sigurðardóttir 2010

Published by arrangement with Veröld Publishing, Iceland

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2012

Originalens tittel: Ég man þig
Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet.dk
Tilrettelagt for ebok av Prograph as

ISBN: 9788248912231
ISBN: 9788248911517 (trykk)

Kagge Forlag AS
Stortingsg. 30
0161 Oslo

www.kagge.no

Boka er tilegnet mine fantastiske svigerforeldre,
Ásrún Ólafsdóttir og Þórhallur Jónsson.

En stor takk rettes til min kollega Ingólfur Arnarson, for
opplysninger om steder og fortellinger fra Hesteyri, samt
til mine flotte venner, Halldóra Hreinsdóttir og Jón Reynir
Sigurvinsson, og den uforglemmelige Birna Pálsdóttir,
forvalter og vertskap i legehuset på Hesteyri.

Yrsa

1

BØLGENE RUGGET BÅTEN FRAM og tilbake, opprørt og kaotisk. De bråeste bevegelsene grep tak i båten slik at den krenget kraftig til siden. Stavnen duvet langsomt mens skipperen strevde med å fortøye sjarken i et rustent båtfeste. Men den værbitte flytebrygga lekte seg med å skli unna. Det var med stor tålmodighet at skipperen gjentok bevegelsen gang på gang. Han strakte det slitte tauet mot båtfestet, men da den kraftige løkken skulle til å falle på plass, var det som om noen vippet den av. Som om havet ville vise dem hvem som var sjefen. Til slutt klarte mannen å fortøye båten, men det var usikkert om det var fordi bølgene var gått lei av å erte ham, eller fordi skipperens erfaring gikk seirende ut av maktkampen. Han snudde seg mot de tre passasjerene og sa i en dagligdags tone: «Pass dere når dere går i land.» Han nikket mot eskene, posene og resten av bagasjen som de hadde med seg. «Jeg skal hjelpe dere med å losse, men jeg kan ikke være behjelpelig med å frakte alt i hus, dessverre.» Han smalnet øynene og skuet utover den brede fjordarmen. «Nå er det best å komme seg tilbake så fort som råd er. Dere har god tid til å putle med dette etter at jeg er dratt. Det skal være en trillebår her et sted.»

«Helt i orden.» Garðar smilte matt til mannen, men gjorde ikke tegn til at han ville begynne å lempe bagasje over på brygga. Han ble stående og nøle og prustet lavt. Blikket hans søkte opp på land der han fikk øye på noen hus på bakken ovenfor strandlinjen. Lenger borte glimtet det i flere hustak. Det grålige vinterlyset var i ferd med å forsvinne selv om det bare var tidlig ettermiddag. Det ville ikke ta lang tid før mørket la seg. «Det er ikke akkurat et urbant miljø», sa han og forsøkte å høres munter ut.

«Nei. Trodde du det?» Skipperen klarte ikke å skjule sin forbauselse. «Jeg trodde at dere hadde vært her før. Kanskje dere burde revurdere planene. Dere er velkomne til å bli med tilbake, og det er selvsagt gratis.»

Garðar ristet på hodet, og det så ut som om han unngikk å møte Katríns blikk. Hun forsøkte å få øyekontakt med ham for å vise at hun nikket eller ville signalisere at det ikke var henne imot å bli med tilbake. Hun hadde aldri vært like engasjert som han når det gjaldt dette prosjektet, men hun hadde heller aldri satt seg på bakbeina. I stedet hadde hun latt seg drive av gårde, latt seg bli snakket trill rundt av hans oppriktige interesse og overbevisning om at dette kom til å gå bra, men nå som han sto der og nølte, ble hun mer usikker. Hun tenkte at hele opplegget i beste fall ville mislykkes, og valgte å ikke fundere over hva som kom til å skje i verste fall. Hun kikket bort på Líf, som støttet seg mot relinga og forsøkte å gjenfinne balansen, som hun tydeligvis hadde glemt igjen på brygga i Ísafjörður. Hun så totalt hjelpeløs ut etter å ha kjempet mot sjøsyke omtrent hele turen. Det var lite som minnet om den suverene kvinnen som hadde vært så ivrig etter å bli med og som hadde fnyst av Katríns tvil. Til og med Garðar så stusslig ut, og da de nærmet seg ankomststedet forsvant mye av optimismen som hadde preget ham. Katríns humør var ikke noe å skryte av. Hun satt på en vedsekk og hadde liten lyst til å reise seg. Den eneste forskjellen mellom henne og de to andre var at hun aldri hadde gledet seg til turen. Den eneste om bord som så fram til å sette beina på land, var Putti, Lífs lille hund. Den hadde klart seg godt på båtturen, selv om alt talte imot at en liten skjødehund skulle trives til havs.

Med unntak av bølgeskvulp, var stillheten absolutt. Hvordan hadde hun kunnet tro at dette ville gå bra? De tre, alene, på et forlatt fiskevær uti gokk, senhøstes, uten elektrisitet og kun sjøveien til sivilisasjonen. Hvis noe skjedde, var de overlatt til seg selv. Da Katrín sto og betraktet herligheten, skjønte hun at de hadde alle odds mot seg når det gjaldt det rent praktiske. Ingen av dem var vante friluftsfolk, og hadde svært lite ekspertise når det gjaldt å renovere gamle hus. Hun åpnet munnen for å si hva hun mente og takke ja til skipperens tilbud, men lukket den uten å si et ord og sukket i stedet dypt inni seg. Øyeblikket var over, det var for sent å skifte kurs, og det var naturligvis altfor sent å protestere. Hun var fullstendig klar over at hun bare hadde seg selv å takke for at de hadde rotet seg inn i dette. Hun hadde latt mang en mulighet gå fra seg til å endre planene og komme med innvendinger. Helt fra den første gangen huset ble nevnt, hadde hun kunnet innvende at de skulle si nei til å kjøpe seg inn, eller krevd at de kunne ta renoveringen når det ble sommer og båtene begynte å gå fast mellom fiskeværet og byen, Ísafjörður. En kald vind fikk Katrín til å dra glidelåsen på vinterjakken helt opp. Været var like skiftende som planene deres.

Drivkraften bak huskjøpet hadde ikke vært hennes unnfallenhet, men Einars iver. Einar hadde vært Garðars bestevenn og Lífs mann. Det var vanskelig å være sint på en mann som var død og begravd, men Katrín mente likevel at det var han som var ansvarlig for at de hadde satt seg fore dette sinnssyke prosjektet. Einar hadde gått turer rundt i området, Hornstrandir, sommeren to år tidligere, og han hadde kjent litt til Hesteyri, fiskeværet der huset deres lå. Han hadde fortalt dem om dette stedet langt nordvest på Island, skildret dets skjønnhet og ro, samt endeløse turmuligheter i praktfull natur. Det var derimot ikke kjærligheten til naturen som fikk Garðar interessert, men det faktum at Einar ikke hadde fått overnattingsplass fordi Hesteyris eneste pensjonat hadde vært fullt. Katrín kunne ikke huske hvem av dem som hadde begynt å snakke om å undersøke om et av de andre husene i fiskeværet kunne bygges om til pensjonat. Det hadde heller ikke noe å si, for da ideen var unnfanget fantes det ingen vei tilbake.

På den tiden hadde Garðar vært arbeidsledig i åtte måneder, og tanken på endelig å brette opp ermene var oppslukende. Interessen ble ikke mindre når Einar var så oppsatt på å bli med og bidra med penger og arbeidskraft. Líf hadde helt olje på bålet ved å lovprise ideen og oppmuntre mennene, like tankeløs som vanlig. Katrín husket at hun hadde fått Lífs innblanding i halsen og mistenkte at hun så for seg lange friperioder mens ektemannen befant seg nordpå og syslet med husrenovering. Ekteskapet deres så ut til å skrante på den tiden, men da Einar døde hadde Líf vært knust av sorg. En ondskapsfull tanke slo Katrín, at det hadde vært best om Einar hadde dødd før huskontrakten ble signert. Men sånn hadde det ikke gått. Nå satt de der med eiendommen, og det var kun én mann som skulle ta seg av renoveringen. At Líf hadde vært så innstilt på å ta over den avdøde ektemannens rolle i husrenoveringen på Hesteyri, hadde nok med sorgprosessen å gjøre, for hun var verken praktisk anlagt eller arbeidssom, det var i alle fall sikkert. Hvis hun hadde trukket seg, ville huset blitt lagt ut for salg, og da hadde de utvilsomt befunnet seg hjemme, i sofaen foran TV, i trygghet i byen, der mørket aldri ble beksvart som på Hesteyri.

Da det ble klart at prosjektet ikke hadde dødd med Einar, hadde Líf og Garðar dratt nordover en helg og kommet seg til Hesteyri med båt fra Ísafjörður. De hadde tatt en titt på huset. Det var svært nedslitt, men tilstanden hadde ikke bremset Garðars og Lífs interesse. De kom hjem med en bunke bilder av hver krik og krok i huset, og Garðar satte straks i gang med en liste over hva som måtte gjøres før turistsesongen begynte. Etter bildene å dømme syntes Katrín det så ut som om malingen var det eneste som holdt husets vegger sammen, selv om Garðar kunne fortelle at den forrige eieren hadde renovert alt slikt som man ellers måtte ha overlatt til fagfolk. Líf snakket andektig om den fantastiske naturen. Like etterpå satte de i gang med lange regnestykker i Excel, der Garðar satte opp en prisliste for overnatting. Antall soverom økte stadig i det vesle, toetasjes huset. Det skulle bli interessant å se herligheten med egne øyne og få en forklaring på hvordan Garðar hadde sett for seg å stappe så mange gjester inn på så liten plass.

Katrín reiste seg, men fikk ikke øye på huset fra der hun sto på dekk. Fra det ene oversiktsbildet Garðar hadde tatt av området, så det ut som om huset lå i utkanten av bebyggelsen, på et lite høydedrag. Det burde være mulig å se det. Tenk hvis det hadde rast sammen etter Líf og Garðars besøk? To måneder var gått og styggevær hadde ridd landet siden. Hun skulle til å foreslå at de burde sjekke det før båten kastet loss, da skipperen tok ordet. Han hadde begynte å engste seg for at han måtte bære dem i land.

«Ja, ja, dere er i alle fall heldige med været.» Han kikket opp på himmelen. «Men det kan fort snu her ute, selv om det er meldt godt vær – bare slik at dere er forberedt på det.»

«Det er vi. Bare se på alt dette utstyret.» Garðar smilte og det var noe i tonen hans som vitnet om at den gamle overbevisningen dukket opp igjen. «Det eneste vi må forberede oss på er gangsperr.»

«Du om det.» Skipperen forklarte ikke hva han mente, men begynte å losse eskene som han satte fra seg på brygga. «Jeg håper dere har godt med batteri på mobiltelefonene deres. Hvis dere klatrer opp på den høyden der, er det mulig å få dekning. Her nede er det ingen vits i å prøve.»

Både Garðar og Katrín speidet mot høyden, som minnet mer om et fjell. Líf hang fremdeles over relinga og stirret utover den bølgende, svarte havflaten. «Det er godt å vite.» Garðar la en hånd over en av jakkelommene og klappet på den. «Forhåpentlig slipper vi å bruke dem. Vi skal holde ut! Så ses vi her på brygga om en uke.»

«Dere må være klar over at jeg ikke kommer hvis det er dårlig vær. Men da vil jeg komme så fort det løyer. Hvis det blir tilfellet, trenger dere selvfølgelig ikke stå her på brygga, da går jeg i land og henter dere. Det er ikke noe særlig å henge her og vente når det stormer som verst.» Mannen snudde seg og skuet utover fjorden. «Det er meldt fint vær, men mye kan skje på en uke. Det skal ikke høy sjø til før båten får problemer, vi kan ikke legge utpå når det stormer.»

«Hvor dårlig må det være for at du ikke legger utpå?» Katrín forsøkte å skjule hvor irritert hun var. Hvorfor hadde ikke mannen sagt dette før de gjorde en avtale med ham? Kanskje de heller burde ha skaffet seg noen med en større båt? I det samme tanken slo henne, skjønte hun at det ikke hadde vært et alternativ. En større båt var dyrere å leie, og det hadde de ikke råd til.

«Hvis bølgene skummer hvitt rett utenfor her, kommer jeg ikke med det første.» Han kikket ut på fjorden og nikket. «Jeg legger ikke utpå hvis de skummer mye mer enn dette.» Han snudde seg mot dem igjen. «Nå må jeg komme meg av gårde.» Han gikk opp på dekk og rakte Garðar en madrass som lå øverst på flyttelasset. Sammen lempet de esker, malingspann, ved, verktøy og stappfulle, svarte søppelposer og annet som ikke var knuselig, over på flytebrygga. Katrín fikk i oppgave å bære sakene videre inn på land slik at de ikke ble liggende i en haug midt på brygga, og Líf slapp å gjøre noe som helst. Hun hadde nok med å hanskes med seg selv, men hun klarte i alle fall å kreke seg i land og legge seg på bakken ovenfor stranda og fjæresteinene. Putti fulgte etter henne og løp hit og dit på stranda, tydelig glad for å ha land under potene og uten forståelse for eierens ubehag. Katrín måtte stå på for å få tingene bort fra brygga fort nok, og innimellom måtte de to mennene ta en pause fra lossingen for å hjelpe henne. Til slutt lå alt samlet på rekke og rad langs hele brygga, som en æresvakt for nevenyttige gjester.

Skipperen ble stående, som om han nølte mer med å skilles fra Katrín og Garðar enn de fra ham. Med ham fulgte en trygghet som ville bli borte i det samme båten forsvant ut av syne på sjøen. Til forskjell fra dem, kjente han til naturkreftene og visste sikkert hva man skulle foreta seg i alle mulige situasjoner. Både Katrín og Garðar vurderte å be ham om å bli igjen og gi dem en hjelpende hånd, men ingen av dem fikk seg til å spørre. «Ja ja, da gjenstår det bare å få dere på land og meg til sjøs», sa han til slutt. Han henvendte seg til Garðar, som smilte anstrengt. Garðar hoppet ned på brygga og stilte seg ved siden av Katrín, og der ble de stående og stirre på skipperren som kikket bort, pinlig berørt.

«Dette kommer til å gå bra. Vi får bare håpe at venninnen deres friskner til.» Han strakte på halsen og så mot Líf, som hadde satt seg opp. Den hvite vinterjakken stakk seg ut i landskapet og vitnet om hvor dårlig de passet inn der. «Ser man det, hun ser mye kvikkere ut.»

Men skipperen mislykkes i å muntre dem opp – hvis det var det han hadde tenkt å gjøre – og Katrín lurte på hva slags inntrykk de hadde gitt ham: et par fra Reykjavík, en var lærer og en annen var økonom, de var tidlig i trettiårene og ingen av dem så spesielt nevenyttig ut, det siste gjaldt i alle fall det femte hjulet på vogna, hun som så vidt klarte å stå på beina. «Det går nok helt fint.» Skipperens røst hørtes ikke like overbevisende ut som ordene han valgte. «Men dere må ikke somle med å få tingene i hus. Snart er det mørkt.»

En tung og floket hårlokk la seg over Katríns øyne. I alt styret hjemme, der hun måtte huske å pakke alt nødvendig utstyr som sto oppført på listen, hadde hun lagt igjen hårstrikkene. Líf hadde bare én og hadde måttet bruke den på båtturen for å holde håret fra ansiktet når hun kastet opp. Katrín forsøkte forgjeves å greie lokken bakover med fingrene, men vinden slet den straks løs. Garðars hår var like uregjerlig, men hans var i alle fall kortere enn hennes. Fjellskoene deres var innkjøpt i anledning denne turen, og selv om ikke vindbuksene og vinterjakkene var nye, så de nye ut. De hadde fått friluftsutstyr i bryllupsgave fra Garðars søsken, men det var først nå de hadde tatt det i bruk. Líf hadde kjøpt hvite skiklær til en alpetur en gang, og de passet omtrent like godt inn i det gamle fiskeværet som en morgenkåpe. De tre byfolkenes bleke hud var nok en påminnelse om at de ikke var friluftsfolk, selv om de var i god form etter å ha trent jevnlig på helsestudio i byen. Katrín mistenkte at det var lite nytte med helsestudiokropper til den type styrke som behøvdes for å drive gammeldags kroppsarbeid.

«Vet du om det er flere som har tenkt seg hit i løpet av uken?» Katrín krysset fingrene uten at de to mennene så det. Hvis det kom flere, ville det bli mulig å komme seg tilbake dersom prosjektet gikk i vasken.

Skipperen ristet på hodet. «Dere kjenner ikke til dette stedet, gjør dere vel?» De hadde ikke pratet mye med skipperen på veien. Motorduren overdøvet alt.

«Nei. I grunnen ikke.»

«Her kommer det bare folk om sommeren, for det er ikke mye å gjøre her når vinteren setter inn. Rundt nyttår blir ett av husene brukt, og innimellom drar en og annen huseier hit for å sjekke at alt er i orden. Men ellers er det folketomt her i høst- og vintermånedene.» Mannen ble taus og kastet et blikk mot bebyggelsen. «Hvilket hus er det dere har kjøpt?»

«Det som står ytterst i bygda. Jeg tror det har vært presteboligen.» Garðar hørtes nesten kry ut. «Det er ikke synlig herfra, nå som det begynner å bli mørkt, men ellers stikker det seg ut.»

«Hva? Er du sikker på det?» Skipperen hørtes undrende ut. «Presten bodde ikke her. Kirken lå under kirken i Aðalvík da det bodde folk her. Du må ha fått feil opplysninger.»

Garðar så tvilende ut, og Katrín prøvde å fordøye alt. Hun håpet at det hele var en misforståelse, at de ikke hadde kjøpt noe hus her og at de bare kunne snu med det samme. «Nei, jeg har vært her og sett huset og det er helt klart en prestebolig. Ytterdøren er i alle fall preget med et flott, utskåret kors.»

Skipperen kikket vantro på Garðar. «Hvem andre eier huset sammen med deg?» Han rynket pannen, og det så ut som om han mistenkte dem for å ha skaffet seg huset på ulovlig vis.

«Ingen», svarte Garðar forundret. «Vi kjøpte huset av et dødsbo. Mannen som døde rakk aldri å sette det i stand.»

Skipperen dro i fortøyningen før han hoppet ned på flytebrygga til dem. «Jeg tror det er best om jeg tar en kikk. Jeg kjenner til alle husene her i været og det er ofte flere eiere per hus, som regel dreier det seg om søsken eller etterkommere av dem som bodde her. Jeg kommer ikke på et av dem der det kun har vært én eier.» Han tørket hendene på buksene. «Jeg kan ikke etterlate dere her hvis jeg ikke er sikker på at dere har ly for natten og at det ikke er noen misforståelser ute og går.» Han gikk bortover brygga. «Pek på huset når vi kommer opp fra stranda, da er vi akkurat langt nok unna båten og lysene fra den til at vi ser alle husene her.»

De fulgte etter ham der han trasket av gårde, men måtte lange ut for å holde følge med mannen som tok forunderlig lange skritt til å være så lav. Han stoppet like plutselig som han hadde begynt å gå, og de holdt på å brase rett i ham. De var kommet helt bort til stedet der Líf satt og vansmektet. Katrín syntes at hun hadde fått fargen tilbake i kinnene. «Jeg tror jeg er ferdig med å kaste opp.» Hun forsøkte å smile til dem, men det var ikke så overbevisende. «Jeg fryser. Når kommer vi oss inn i huset?»

«Snart.» Garðar var usedvanlig kort og angret straks, for han la vennlig til: «Bare konsentrer deg om å bli bra igjen.» Garðar skjøv Putti fra seg da hunden sprang logrende mot dem og svinset rundt beina hans. Han børstet sand av buksebeinet med en irritert mine.

Skipperen snudde seg mot Garðar. «Hvor er huset, sier du? Ser du det herfra?»

Katrín stilte seg opp ved siden av mennene og fulgte like spent med som skipperen. Selv om hun så for seg detaljer fra Garðars fotografier av fiskeværet, klarte hun ikke å orientere seg nå som hun var der. Foran henne lå det omtrent ti hus med tilhørende uthus, og området var mye større enn hun hadde fått inntrykk av fra bildene. Det slo henne hvor langt det var mellom husene. Hun hadde sett for seg at mennesker i et så lite samfunn ville ha bodd tettere, at de ville ha folk i nærheten av seg dersom noe skjedde. Men hva visste hun om slikt? Hun visste ikke engang når disse husene var blitt reist. Kanskje innbyggerne hadde hatt behov for masse plass rundt seg for å holde husdyr, ha nok jord til å dyrke grønnsaker og poteter til eget bruk. Det hadde sikkert ikke vært butikk på plassen.

Garðar fikk til slutt øye på huset han speidet etter og pekte på det. «Der, helt ytterst, på den andre siden av elva. Vi ser bare taket herfra, det ligger ved siden av det lille holtet som stenger innsynet.» Han lot hånden falle. «Er det ikke en prestebolig?»

Den gamle skipperen smattet lavt, og da han begynte å snakke glodde han på det uskyldige hustaket som stakk fram fra de gulnede vekstene i lia rundt. «Jeg hadde glemt det huset. Og nei, det er ikke en prestebolig. Korset på døren har ikke noe med prester å gjøre. Han som bodde der var svak for Gud og Jesus og syntes at det så flott ut.» Han tenkte seg om, og det virket som om han skulle til å si noe, men bestemte seg for å la det være. «Huset ble lenge kalt ’det siste syn’. Det er synlig fra fjorden.» Det virket som om han hadde lyst til å legge til noe, men ombestemte seg.

«Det siste syn. Ok.» Garðar prøvde å gi inntrykk av å være uinteressert, men Katrín gjennomskuet ham. Noe av det han likte med huset var at en av bygdas store menn hadde eid det. «Det ville vel vært spesielt å ha en prestebolig i en såpass liten bygd.» Garðar lot blikket vandre fra hus til hus, de fleste bygningene var godt synlige fra der de sto, med unntak av huset de eide. «Men var det ikke flere hus her en gang? Noen av dem må ha blitt revet.»

«Joda, det stemmer.» Den eldre mannen hadde fremdeles ikke sett direkte på dem, og nå sto han i sine egne tanker. «Det fantes flere hus. Men det var aldri mange som bodde her, og flere tok med seg husene sine da de flyttet. Noen av grunnmurene står igjen her og der.»

«Har du vært der? I huset vårt?» Katrín fikk en fornemmelse av at det var noe i veien, men at mannen ikke klarte å sette ord på det. «Holder taket på å falle inn eller noe sånt?» Hun var ikke mer fantasifull enn som så. «Er det utrygt å oppholde seg der?»

«Jeg har ikke vært der, men taket er helt sikkert tett. De forrige eierne har vært flinke til å holde det noenlunde i stand. Alle har begynt ved godt mot.»

«Begynt?» Garðar blunket konspiratorisk til Katrín og gliste. «Da er det vel på tide at noen tar i et tak og setter punktum for renoveringen.»

Mannen hjalp ikke akkurat Garðar, som forsøkte å lette på stemningen, men snudde seg bort fra ansamlingen av hus som knapt kunne kalles en bygd, og skulle til å gå tilbake til brygga. «Jeg skal bare hente noe i båten.» De ble stående igjen, så spørrende etter ham og visste ikke om de skulle vente på ham eller følge etter ut på brygga. Det endte med at de gikk etter ham.

«Hvor skal dere? Dere får ikke la meg bli igjen her alene!» Líf stablet seg på beina.

Katrín snudde seg. «Vi blir ikke lenge. Du har sittet der i over en halvtime, så noen minutter fra eller til har vel ikke noe å si. Bare hvil deg.» Hun ga ikke Líf en sjanse til å protestere, men småsprang videre for å ta igjen Garðar og skipperen.

Mannen forsvant ned i båten, men dukket raskt opp igjen med en åpen plastboks full av småting. Han fant fram et nøkkelknippe med både nye og gammeldagse husnøkler. «For sikkerhets skyld får dere med dere nøklene til pensjonatet som ligger i det gamle legehuset.» Han pekte på et av de fineste husene som var godt synlig fra der de sto på brygga. «Jeg skal la eierne vite at jeg har lånt dem bort til dere. Hun som står for driften er svigerinnen min, og hun blir sikkert bare glad for å vite at dere har et annet hus hvis noe skulle skje. Dere må ikke være redde for å bruke det.»

I luften mellom Garðar og Katrín lå det noe usagt. De hadde ikke fortalt mannen hva de ville med huset, at de hadde tenkt å bli konkurrenter til pensjonatet de nettopp hadde fått nøklene til. Ingen sa noe om planene nå heller. Katrín rakte fram en hånd og tok imot nøklene. «Takk skal du ha.»

«Så må dere passe på å ikke bruke alt batteriet i mobiltelefonene deres, men ikke nøle med å ta kontakt dersom dere får problemer. Hvis været er sånn noenlunde kan jeg komme i løpet av et par timer.»

«Det er snilt av deg.» Garðar la en arm over Katríns skulder. «Men vi er ikke så håpløse som vi ser ut, så jeg tviler på at det blir nødvendig.»

«Det har ikke noe med dere å gjøre. Det går rykter om huset. Selv om jeg ikke er overtroisk, så er det godt å vite at dere har et annet sted å være, og at dere er klar over at dere kan ringe etter hjelp. Det kan være utrygt her, det er bare det.» Da ingen av dem sa noe, ønsket han dem lykke til og tok farvel. De mumlet tilbake og ble stående stille og vinke da skipperen manøvrerte båten forsiktig bort fra brygga og gled ut på fjorden.

Da de sto igjen helt alene, ble Katrín grepet av en ubehagelig angstfølelse. «Hva mente han med at det går rykter om huset?»

Garðar ristet sakte på hodet. «Aner ikke. Men jeg mistenker ham for å vite mer om planene våre enn det han ville gi uttrykk for. Sa han ikke at svigerinnen drev pensjonatet? Han har bare forsøkt å skremme oss. Jeg håper at han ikke begynner å spre rykter om huset vårt.»

Katrín ble taus. Hun visste at det ikke kunne være tilfellet. Med unntak av Líf var det ingen som var informert om planene deres. Ingen av dem hadde tatt det opp med familien fordi de var redde for at noen ville prøve å stoppe prosjektet. Det var nok at de syntes synd på dem fordi Garðar var blitt arbeidsledig. Familien trodde at de skulle en tur nordover i Katríns høstferie.

Nei, den eldre mannen hadde ikke sagt det for å skremme dem, det hadde ligget noe annet bak uttalelsen. Katrín angret på at hun ikke hadde spurt rett ut hva han mente slik at ikke fantasien hennes skulle begynne å løpe løpsk. Båten forsvant raskere utover fjorden enn hun husket den hadde seilt mot fiskeværet, og det gikk ikke lang tid før den var på størrelse med neven hennes.

«Så utrolig stille det er her.» Garðar brøt tausheten som lå igjen i kjølvannet fra den støyende sjarken. «Jeg tror aldri jeg har vært på et sted med så få mennesker.» Han bøyde seg ned og kysset henne på det salte kinnet. «Men de som er her, er heldigvis bra folk.»

Katrín smilte til ham og spurte om han hadde glemt sjuklingen Líf. Hun snudde seg bort fra sjøen, hadde ikke lyst til å se båten forsvinne i horisonten, og rettet blikket mot fjæra og videre opp på land. Líf hadde reist seg opp og vinket ivrig til dem. Katrín løftet en hånd for å vinke tilbake, men lot den falle da hun fikk øye på noe som pilte forbi bak den hvitkledde kvinnen. En svart skygge, mørkere enn omgivelsene. Den ble borte like plutselig som den hadde dukket opp, så Katrín klarte ikke å se hva det var. Men hun fikk inntrykk av at det kunne være et lite menneske. Hun festet grepet om Garðars arm. «Hva var det?»

«Hva?» Garðar myste i den retningen Katrín pekte. «Mener du Líf?»

«Nei, det var noe som beveget seg bak henne.»

«Nei.» Garðar kikket forundret på henne. «Jeg så ikke noe. Kun en sjøsyk kvinne i slalomklær. Kan det ha vært det lille dyret hennes?»

Katrín forsøkte å virke rolig. Det kunne godt hende at hun hadde sett feil. Men det var ikke Putti hun hadde sett, det var i alle fall sikkert. Hunden sto foran Líf og snuste ut i luften. Kanskje vinden hadde blåst opp noe som lå og slang. Men det forklarte ikke farten på skyggen, hvis det ikke hadde vært et spisst stykke rekved eller en snor. Hun slapp Garðars arm og konsentrerte seg om å puste rolig da de gikk mot enden av flytebrygga. Hun sa heller ikke noe da de var kommet bort til Líf. I det tørre og gulnede gresset og buskaset rundt dem hørte hun lyder, som om noen gikk der. Verken Garðar eller Líf så ut til å legge merke til noe spesielt, men Katrín klarte ikke å kvitte seg med fornemmelsen av at de ikke var alene på Hesteyri.

2

«JEG VET IKKE HVEM som kan ha gjort det. Jeg tviler på at det var unger eller ungdom, men det kan selvsagt ikke utelukkes.» Freyr stakk hånden i lommen og lot blikket sveipe over hærverket enda en gang. Ødelagte bamser og filledukker lå strødd utover gulvet, armer og bein var slitt av på de fleste og øynene var nappet ut. «Etter min bedømmelse er det god grunn til å engste seg for denne personen, eller disse personene, selv om det er vanskelig å komme med en fullgod forklaring på hærverket. Hvis det kan hjelpe, så heller jeg mot å tro at det dreier seg om én person. Beklager at jeg ikke kan være mer nøyaktig.»

Han stirret på den gulmalte veggen og de tegningene som ikke var blitt revet ned. Det var for det meste hjørnene på arkene som fremdels hang på veggen, tegningene var blitt festet med lærerkitt. Restene av arkene lå på gulvet, i strimler og biter. Tykt papir dekorert med maling og fargestifter i klare farger. I farten så det ut som om vandalen hadde revet dem ned for å få plass til beskjeden. Men kikket man nøye etter, kunne en se at vedkommende hadde tatt seg god tid til rive arkene i biter. Klossete bokstaver lyste mot Freyr fra veggen. De var tegnet opp med kraftige streker. Vedkommende hadde brukt fargestifter, som nå lå knekt innimellom papirbitene, og alle linjene var streket opp flere ganger. Det var umulig å gjette seg til alderen på den som hadde skrevet ordet på veggen. SKITTEN.

I et øyeblikk lyste veggen opp og Freyr ble blendet. «Er det noe du kommer på når det gjelder skriblingen?» Dagnýs ansikt dukket opp bak det store kameraet, men hun vendte seg ikke mot ham, hun kikket på bokstavene på veggen.

«Nei, ingenting.» Freyr betraktet den vakre profilen. Det korte og viltre håret understreket noe bestemt og tøft ved henne, men det klarte også å lokke fram de feminine trekkene hennes. Freyr tvilte på at det var det som var meningen. Han var usikker på om det var politijobben som fikk henne til å ville skjule sin kvinnelighet, eller om det bare var stilen hennes. Akkurat på det området skilte Dagný seg ut. Som regel kunne han lese et menneske som en åpen bok, og det var dette ubestemmelige ved henne som han syntes var så tiltrekkende. Spenningen var der selv om han hadde fått svært få tilbakemeldinger på de små framstøtene han hadde gjort. Det virket som om hun trivdes sammen med ham de få gangene de møttes, men hver gang forble tonen vennskapelig mellom dem, og kun det. Av og til var han den som var den ivrige, og en sjelden gang var det hun som tok initiativ, men da ble han fylt av tvil og trakk seg unna. Tvilen hadde ikke noe med henne å gjøre, kun ham. Innerst inne næret han en mistanke om at han ikke var god nok for henne, at han var altfor ødelagt og brent til at han kunne binde seg til henne, eller et hvilket som helst annet menneske. Så klarte han til slutt å riste tvilen av seg, bare for å oppdage at hun hadde trukket seg tilbake, og det var som om de satt fast i denne håpløse runddansen.

Dette var første gang på mange år at han ikke visste hvordan han skulle oppføre seg sammen med et annet menneske, og det fikk ham til å tenke på livet før han hadde spesialisert seg i menneskenes sjeleliv. Det var sannsynligvis det som lå bak tiltrekningen når det gjaldt Dagný, men han ville unngå å analysere det noe videre, i redsel for å ødelegge påvirkningen og bli sittende alene med seg selv, igjen. Freyr snudde seg bort fra henne og konsentrerte seg om skriften på veggen. Han ristet sakte på hodet og sukket tungt, noe han ofte gjorde når han sto i egne tanker. «Dette vekker naturligvis en del assosiasjoner, men ingen spesielt fornuftige.»

«Som hva da?» Stemmen var blottet for følelser. Hun hørtes ut som en ung kvinne som var lei av jobben sin bak disken hos bakeren og som lurte på om han ville ha pose.

«Tja, Evas skitne barn, skittentøy, en skitten handel, å være skitten i munnen, skitten på hendene. Noe slikt. Men jeg ser ikke hva det har med dette hærverket å gjøre.»

Dagný fortrakk ikke en mine. Hun plasserte kameraet foran den ene øyet og tok flere bilder. Det var vanskelig å se hva disse fotografiene skulle bidra til. Etter hvert bilde gransket hun det på den lille skjermen for å forvisse seg om at hun hadde lykkes, så det kunne neppe være fordi hun var redd for at de første bildene ikke var blitt noe av. Han fikk inntrykk av at hun benyttet seg av kameraet som en maske, noe hun kunne gjemme seg bak. «Jeg trodde at psykiatere lærte om dette. Skal dere ikke vite hvorfor mennesker skriver slikt noe?»

«Jo, men som regel har vi mer enn ett ord å gå ut fra. Kanskje jeg var borte den dagen vi hadde om mennesker som bryter seg inn i barnehager, går berserk og skriver mystiske beskjeder på veggen.» I det samme han lukket munnen angret Freyr på at han hadde sagt det. Hvorfor lot han seg irritere av en tørr kommentar? Ikke var han spesielt morsom og ikke innbød omgivelsene til komiske sprell. «Jeg anbefaler dere å fakke den skyldige på den måten dere pleier, så skal jeg snakke med vedkommende og forsøke å finne ut hva som drev ham eller henne til å gjøre det. Akkurat nå har jeg lite å komme med.»

I bunn og grunn ante han ikke hvorfor hun hadde tilkalt ham. Jobben hans på Distriktssykehuset i Ísafjörður innebar ikke rådgiveroppgaver for politiet, og det var ingenting ved hennes oppførsel som tydet på at hun forventet at Freyrs observasjoner skulle omkalfatre hele etterforskningen. «Jeg kan undersøke om det har forekommet noe liknende og trekke konklusjoner ut fra de tilfellene. Men jeg vet ikke om det vil hjelpe dere.»

«Nei. Nei.» Dagnýs stemme var ærlig og bestemt, men mildnet da hun fortet seg å legge til: «Takk for tilbudet, men det behøver du ikke.»

Fra vinduene hørte de et surr av barnestemmer. Under normale omstendigheter ville nok ungene vært innendørs, lekt og tegnet flere bilder til å pryde veggene, men denne morgenen var ikke som andre morgener. Førskolelæreren som kom først på jobb hadde mistet munn og mæle da hun så hva som hadde skjedd. Hun hadde ringt til politiet og anmeldt innbruddet. Dagný og en eldre kollega ble sendt til åstedet. Freyr regnet med at hun ble sendt av gårde fordi hun hadde møtt tidlig på jobb. Dagvakten hos politiet begynte ikke før åtte, men Dagný våknet som regel i sekstiden, jobb eller ei. Den eneste forskjellen på arbeidsdag og fridag var at på arbeidsdagene dro hun hjemmefra klokken sju om morgenen, som om hun ikke hadde ro på seg til å sitte hjemme lenger. Alt det visste Freyr kun fordi hun bodde i huset ovenfor ham – og fordi morgenene hans fulgte det samme mønsteret. På den måten var de like. Ingen av dem likte å dra ut tiden unødig.

Det var også forlokkende ved Dagný. I de få forholdene han hadde hatt, hadde kvinnene alltid hatt lyst til å ligge så lenge som mulig, uten forståelse for at han spratt opp og ville starte dagen så fort han åpnet øynene, helst før avisen dumpet ned i postkassen. Han kunne godt tenkt seg å leve sammen med noen som kunne holde ham med selskap på kjøkkenet mens det var mørkt og stille ute og alle andre sov. Freyr hadde ingen andre formeninger om hva han lette etter hos en livsledsager, det var fremdeles kort tid siden skilsmissen. Han var usikker på om minnene fra det forrige forholdet, slik han husket det, før alt gikk så galt, virkelig var det han søkte mot, eller om han så tilbake på fortiden i et rosenrødt skjær. Svaret sto klart for ham, men han hadde ikke lyst til å konfronteres med det.

Freyr gikk bort til et vindu. Det første han så var sitt eget speilbilde i glasset. Han så yngre ut enn alderen tilsa, men det hadde nok mye å gjøre med at han hadde holdt seg i form og sluppet de ekstrakiloene som så mange andre av studiekameratene slet med. Det var en slags rettferdighet i det. Han hadde ikke gjort like stor lykke hos det motsatte kjønn som de andre i studietiden. Men nå fantes det heldigvis kvinner som satte pris på kroppsbygningen hans og de markerte ansiktstrekkene. Han husket godt hvordan han hadde måttet kremte høyt og lenge for å få en søt jentes oppmerksomhet, så han hadde ingen planer om å la seg forfalle med det første. Han var ingen ungfole lenger, men han var fremdeles ikke fylt førti, så han hadde noen gode år igjen.

Barna løp rundt på lekeplassen og var kledd i vinterdresser. Klærne gjorde dem kulerunde og bevegelsene deres trege. Selv om vinteren hadde vært mildere enn vanlig var det kaldt ute, og det glimtet i røde og blanke kinn under hetter i forskjellige farger. Freyr så for seg at denne uventede hendelsen kunne føre til at legekontoret ville få besøk av flere syke barn. Det var influensatid og mange var plaget av øreverk. Hvis barna ikke kunne komme inn før barnehagen var ryddet og vasket, måtte de være ute resten av dagen. «Når får de små stakkarene komme inn?» Freyr fulgte med på en liten jente som snublet i kanten på sandkassen og stupte framover.

«Når vi er ferdige.» Dagný tok flere bilder. Av lysglimtene som traff vinduet der Freyr sto å dømme, skjønte han at hun hadde flyttet på seg og sto over de billige bokhyllene som lå ødelagt over innholdet. «Det er ikke lenge til. Nå har vi tatt fingeravtrykk av det meste som vandalen kan ha vært borti, men jeg tror ikke det vil gi resultater med det første. Hver eneste kvadratcentimeter her er dekket av fingeravtrykk. Det vil bli altfor omfattende å finne ut om et av dem muligens kan stamme fra den skyldige.»

Freyr fulgte taust med på barna. Hvis han knep øynene sammen, kunne han forestille seg at han befant seg i sønnens barnehage noen år tilbake. Et av barna kunne være sønnen, der ute fantes det noen gutter som beveget seg på samme måten som han hadde gjort som liten, og når de var så godt innpakket, var det lett å lure seg selv. Men Freyr tillot seg ikke å dvele lenge ved tanken. Jo lenger han ble stående slik, desto vanskeligere ble det å forlate drømmeverdenen og vende tilbake til den kalde virkeligheten, der sønnen hans ikke lenger hadde noen plass.

Døren gikk opp, og Veigar steg inn. Den eldre politimannen var blitt tilkalt sammen med Dagný. «Hvordan går det her?» Han så seg om og ristet på hodet. «Fy faen, ekle greier.» Han var vant til å samarbeide med Dagný og det at hun ikke svarte så ikke ut til å affisere ham. I stedet for å gjenta spørsmålet eller bli fornærmet, henvendte han seg til Freyr: «Kanskje du løser saken for oss, doktor?»

Freyr slet seg løs fra vindusplassen og smilte til ham. «Nei, jeg sitter ikke på en løsning, men ut fra det vi ser vil jeg tro det dreier seg om en temmelig syk person.»

«Ja, det trenger man ikke en spesialistsøring for å skjønne.» Veigar bøyde seg ned for å plukke opp et forvridd stolbein. «Hvordan kan dette gå an? Jeg interesserer meg ikke for hva som gikk av mennesket, men jeg skulle gjerne likt å vite hvordan hærverket gikk for seg, rent praktisk.»

«Har ikke vedkommende spart noe?» Freyr hadde kun gransket oppholdsrommet, men han hadde fått med seg en del på veien inn. Barnas garderobe så ikke ut, krokene var revet ned fra veggene og det samme gjaldt hyllene over hver eneste plass.

«Nei, det kan man trygt si. Kjøkkenet er fullstendig nedsarvet.»

«Er dette den eneste beskjeden?»

Veigar klødde seg i hodet. «Ja. Kanskje vandalen hadde tenkt å skrive noe mer, men ikke hatt tid til det. Sannsynligvis må han ha vært utslitt etter all herjingen.»

«Vi vet ikke om det var en mann eller en kvinne.» Dagný kikket ikke opp, men var opptatt med å legge kameraet på plass i en svart veske. «Det kan også ha vært et par eller enda flere som var sammen om det. Det er lite trolig at ett menneske kan ha gjort alt dette, selv med hele helgen til rådighet.»

«Vedkommende må ha anstrengt seg noe voldsomt, det er i alle fall sikkert.» Freyr dyttet til en haug splintrer som en gang hadde vært en togbane. «Var det ingen som la merke til noe? Naboer eller forbipasserende? Det må ha vært et voldsomt spetakkel mens det sto på?»

«Ikke som vi vet. Vi har ikke fått snakket med alle naboene i husene rundt her, men de vi har tatt en prat med har ikke lagt merke til noe, eller så har de ikke satt det i sammenheng med det som har foregått her. Tomta er stor, og bygningen ligger tilbaketrukket fra de andre husene», svarte Veigar.

En rød plastspade ble kastet kraftløst mot vinduet der Freyr hadde stått. De kikket undrende ut. «De begynner nok å kjede seg der ute, de små stakkarene», sa Veigar. «Vi må komme fram til en ordning hvis de ikke får komme inn. Nå er det bare en time til lunsj, og det ene toalettet de kan bruke er blitt svært populært.»

«Har du snakket med lederen?» Dagný dyttet kameraet hardt ned i vesken for å klare å lukke den.

«Ja. Hun er ikke spesielt fornøyd. Hun har forståelse for situasjonen og alt det der, men det er jo ganske irriterende. Barna begynner å fryse.»

Freyr ventet på at Dagný skulle plumpe ut med at det måtte de vel tåle, men det gjorde hun ikke. Nå var hun mildere. «De burde få komme inn i det lille rommet om cirka et kvarter. Det var mer eller mindre tomt, så det er ikke mye som kunne ødelegges der. Men de må ha tallerkenene i fanget, jeg har fremdeles ikke sett et eneste uskadd møbel.»

«Jeg skal gi beskjed til henne. Nå blir hun glad.» Veigar forsvant ut døren. Han stengte den ikke etter seg, og de fikk øye på den vanvittige ødeleggelsen ute på gangen.

«Det spørs om jeg ikke skal komme meg av gårde. Her har dere ikke mer bruk for meg – hvis dere i det hele tatt har kunnet bruke noe jeg har bidratt med.» Freyrs blikk søkte mot vinduet som vendte ut mot lekeplassen og barna. Nå virket de enda mer utålmodige. De var vel sultne. Freyr la spesielt godt merke til en gutt på tre eller fire år. Det var ikke fordi han liknet på sønnen hans, men fordi han sto plaget og stirret på Freyr. Barnet så morsk ut, som om han trodde at Freyr var den som hadde ødelagt barnehagen. Selv om de hadde forsøkt å holde barna borte, måtte de ha skjønt at ikke alt var som det skulle være. Gutten virket uredd, det bestemte og stive ansiktet så sint ut, og det virket som om sinnet var rettet mot Freyr. Han forsøkte å smile og vinke til barnet, som for å bevise at han ikke var den slemme mannen. Men det endret ikke noe. Gutten fortrakk ikke en mine.

«Vinker du til ham?» Dagný hadde stilt seg opp ved siden av ham og pekte på gutten i den grønne vinterdressen. «For en rar unge.» Hun strøk seg over armene, som om hun frøs inne i den varme barnehagebygningen.

«Kanskje han tror at det er jeg som står bak hærverket. Det er i alle fall et strengt blikk han gir meg. Eller så er han rett og slett skrekkslagen.»

Dagný nikket rolig. «Merkelig at ikke flere av ungene er livredde.»

«Det har sikkert gjort inntrykk på en del av dem, men så glemmer de seg i leken. De fleste barn har en utrolig evne til å stenge problemer ute hvis de bare får sjansen til det. Men han der gjør kanskje ikke det.» Freyr klarte ikke å ta øynene fra gutten. De andre barna hadde sprunget av gårde da en av assistentene ropte at det var mat. Gutten hadde sikkert hørt henne, men han verken rørte på seg eller rev blikket fra vinduet. Plutselig kom kvinnen og dro ham med seg inn. Han snudde seg mens han gikk, for ikke å miste Freyr av syne. Det var ikke før han hadde rundet hjørnet at de mistet blikkontakten.

«Det får man si.» Dagný hevet øyenbrynene og snudde seg fra vinduet. «Hvis jeg ikke hadde møtt deg i helgen, ville jeg trodd at det var gode grunner for å be deg om et alibi.» Hun smilte, noe hun gjorde altfor sjelden med tanke på hvor vakkert og oppriktig smilet hennes var. Ekskona hans hadde smilt ofte og hatt et spesielt vakkert smil, helt til hun ikke hadde grunn til å smile mer. Freyr gjengjeldte smilet, lykkelig over at hun i det hele tatt viste ham oppmerksomhet. Dagnýs ansikt ble fort alvorlig igjen. «Jeg har en ubehagelig magefølelse når det gjelder denne saken.»

Freyr lot blikket sveipe over ødeleggelsene. «Jeg tror ikke det bare er innbilning. Det er all grunn til å bekymre seg og begynne å tenke framover. Hvor kan denne personen tenke seg å slå til neste gang?»

«Det er ikke bekymring jeg snakker om. Bare en underlig følelse, som om jeg har glemt noe, oversett noe, som om det ligger noe annet bak enn en sykelig trang til vandalisme. Jeg hadde håpet at du kunne komme med en forklaring.»

Freyr var taus i et øyeblikk mens han lurte på hva han skulle svare. Han hadde ikke lyst til å omgås henne som psykiater. Det var én ting å kikke på helgens ødeleggelser og å delta i politiets etterforskning, men det var noe ganske annet å innlede et klinisk forhold til henne. En av hovedgrunnene til at han hadde takket ja til jobben i Ísafjörður var at han fikk sjansen til å jobbe som lege samtidig som han fikk oppgaver innen psykiatri. Kommunen hadde ikke behov for en psykiater i hundre prosent stilling, og det passet ham godt. Han hadde nok med egne problemer og følte ikke for å forholde seg til andre menneskers psykiske utfordringer på heltid.

Han la merke til at Dagný sto og trippet. Hun var urolig over at han ikke svarte på spørsmålet hennes, så han fortet seg med å si noe. «Jeg vil tro at det er en kombinasjon av flere faktorer. Dette fæle hærverket gjør dypt inntrykk på de fleste, og alle vil at den skyldige skal tas. Politiet har et visst press på seg til å avslutte åstedsgranskningen, og du bekymrer deg i tillegg for å ha oversett noe viktig. Sinnet bearbeider alle faktorene, og resultatet er den følelsen du beskriver.» Han satte punktum for analysen, som lett kunne ha blitt lengre.

«Jeg skjønner.» Hun virket ikke helt overbevist, men ble avbrutt av at Veigar stakk hodet inn døren. «Dagný, vi må stikke. Gunni og Stefán er kommet for å avslutte. Nå er det behov for oss et annet sted.» Han sendte henne et megetsigende blikk for å vise at det dreide seg om noe enda mer alvorlig enn hærverk i en barnehage.

Dagný sa raskt ha det og fikk det veldig travelt med å komme seg av gårde sammen med Veigar. Freyr ventet et øyeblikk før han gikk. Han slengte et lavt «ha det» etter dem før ytterdøren smalt igjen.

Så ble han stående igjen i den store gangen, omringet av et utall barn og barnehagelærere som dro av dem vinterdressene med vante bevegelser. Flere barn strømmet til. De fikk beskjed om at det nå var mat i det lille samlingsrommet. Freyr blunket og smilte til noen av barna i forbifarten, og sa ha det til de ansatte, som ropte ha det uten å se opp. Da han la hånden på dørhåndtaket var det noen som dro hardt i buksebeinet hans. Han gløttet ned og smilte. Det var gutten som hadde stirret på ham. Han hadde fremdeles på seg den grønne vinterdressen. Gutten glodde taust på Freyr og holdt ham fast i buksebeinet. Av en eller annen grunn kjente Freyr et ubehag i guttens nærvær. Ikke at han ikke var vant til mye rart i jobbsammenheng. Han bøyde seg ned mot gutten. «Så du politifolkene som var her i sted? Jeg hjelper dem med å finne den slemme mannen som gjorde dette.» Gutten stirret uten å si noe. «Politiet får alltid tak i de slemme.» Gutten mumlet noe som Freyr ikke hørte. Før han fikk sagt at gutten skulle gjenta det, ropte en av barnehageassistentene på ham. Freyr reiste seg og gikk ut. Han var heller ikke upåvirket av det stygge hærverket og synet av den ødelagte barnehagen – han syntes han hadde hørt barnet hviske: SKITTEN.