Jon Gangdal og Bjørg Gjestvang

Trond Bolle

Alles helt – min mann

© 2012 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Laila Mjøs/Blæst

Sats: akzidenzDTP, Dag Brekke

Omslagsillustrasjon og øvrige bilder: Privat

ISBN: 978-82-489-1248-4

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Hvordan ender vi opp med å gjøre det vi gjør i livet? Hvordan blir vi slik vi blir? Hvordan kom vi dit vi er i dag? På et punkt i livet stiller vi alle disse spørsmålene. Selvfølgelig er det ingen enkel forklaring eller en enkelt årsak. Men når vi ser gjennom en linse som gir oss mønstrene, kan vi se noen av de aktivitetene, erfaringene, ideene og mulighetene som formet veien vår. Historien avdekker mønstre, og mønstrene avdekker livet.

Pete Blaber, Delta Force Commander,
The Mission, The Men and Me

Tap for all del ikke lysten til å gå. Jeg går meg til det daglige velbefinnende og går fra enhver sykdom. Jeg går meg til mine beste tanker, og kjenner ikke en tanke så tung at man ikke kan gå fra den.

Når man slik fortsetter å gå, så går det nok.

Søren Kierkegaard

Prolog

Aleine

Jeg går aleine. Jeg må alltid gå aleine for å tenke Trond-tanker. For her oppe i skogen er jeg ikke aleine likevel når jeg tenker på ham. Jeg hører suset fra vinden oppi grantoppene, og tenker at det er Trond som kanskje vil si meg noe. Og når fugla kvitrer, er jeg nesten sikker på at det er han som plystrer et sted der inne mellom trea.

Han kommer liksom nærmere, og for hver gang jeg får et tegn, går jeg enda litt fortere. Til slutt går jeg så svetten siler, som om jeg kan rekke å se ham rundt neste sving, rundt neste tre, rundt neste tue.

Se ham stå der i T-skjorte og olabukse. Stå der og vente på meg. Glisende, så det litt skeive smilet hans blir enda litt skeivere. Og jeg kan høre den rolige og trygge stemmen:

– Nei men hei, der er du jo!

Men så er han ikke der. Og ikke noen andre steder heller. Det er ikke han som rasler inni buskene. Ikke han som har satt spor i søla i kanten av den lille myra. Alle sporene han satte, er bare inni meg, og jeg må bære dem – aleine.

Han er ikke mer. Jeg kjenner gråten presse på, og prøver å gå den av meg. Jeg må ikke stanse nå, sjøl om tårene triller. Han er borte for alltid. Jeg presser meg videre. Trykker skoa enda hardere mot underlaget og sparker ifra. Knytter nevene rundt stavene og skyver unna.

Jeg kommer opp til den grønne turpostkassa under toppen på Holokampen, og ser den rolige myra bre seg utover bak noen tynne busker. De sier liksom alltid «hit, men ikke lenger». Myra er stor og blaut og våt, og det er ikke noe bedre utsikt der oppe på den andre sida heller.

Da kjenner jeg sola, og det er akkurat som om noe slipper, som om jeg er igjennom – enda en gang. Og så tenker jeg på gutta våre, Odin og Håkon. Stakkars gutter, som mistet pappaen sin. Jeg veit ennå ikke hvor mye de har skjønt av det hele. Kanskje håper de som jeg, på at han en dag skal komme hjem igjen. Kanskje har de allerede vennet seg til savnet. De var vant til en pappa som var mye borte, og savnet ham vel like mye da.

Og jeg? Hvem var det egentlig jeg kjente? Den modige marinejegeren? Den smarte etterretningsoperatøren? Den store helten? Det myke mennesket? Den gode mannen min?

Langsomt glir Trond-tankene over i minner, og det blir ikke så sårt lenger. På vei ned ser jeg vestsiden av Mjøsa og Helgøya. Jeg husker at vi sto her oppe sammen like etter at vi flytta hit i 2006, og jeg sa at det er nok her jeg egentlig hører hjemme. Da sa Trond at det følte han at han også gjorde. Og jeg veit at han mente det da han sa:

– Her skal vi bo så lenge vi lever.

Kapittel 1

Krig

Helmand-provinsen, Afghanistan, november 2005: De var fullstendig låst. Det var tunge Taliban-stillinger på begge sider av den trange dalen de hadde kjørt inn i. Over sambandet hadde de fått etterretningsopplysninger om at den eneste veien ut var minelagt. De nedgravde veibombene var nylig blitt aktivert. Forsøkte de å kjøre ut av dalen, ville de ikke bare risikere å bli blåst i lufta, men også å bli omringet og meiet ned en etter en.

Selv for den erfarne orlogskapteinen Trond Bolle som ledet den drøye førti mann store norske skvadronen, forsterket med en tropp afghanske regjeringssoldater, var situasjonen mer alvorlig enn han hadde regnet med. Oppdraget var opprinnelig å kartlegge mulige Taliban- og al-Qaida-stillinger og -aktiviteter i området. I tillegg skulle de dele ut tepper, om de støtte på vennligsinnede innbyggere, for om mulig å vinne deres gunst.

Ifølge etterretningsopplysninger som de hadde fått før de dro ut fra hovedleiren, skulle Helmand-provinsen være et relativt rolig område. For Trond hadde oppdraget fortonet seg så fredfullt i forhold til dem han hadde vært med på tidligere, at han syntes det var liten vits i å bruke tid og ressurser på å dra inn i området. Han hadde likevel latt seg overtale til å bli med i noen uker til de visste mer om forholdene.

Allerede den andre dagen ble de satt under kraftig ild fra flere kanter mens de lå og sov med bilene som beskyttelse rundt seg. De greide å komme seg i stilling på rekordtid og besvarte ilden så resolutt at angriperne ble drevet tilbake. Ut fra skuddvekslingen antok de at det måtte være 15–20 fiendtlige soldater der ute i mørket.

Hvor mange som ble drept, fikk de aldri vite. De afghanske opprørerne tar alltid med seg sine sårete og døde fra slagmarken, om det i det hele tatt er mulig. Men blodsporene som var å se rundt leiren dagen etter, indikerte at de måtte ha hatt betydelige tap. Utrolig nok var ingen av de norske soldatene blitt skadet.

Alminnelige soldater ville kanskje dratt tilbake til hovedkvarteret på Bagram flyplass utenfor Kabul og rapportert om mer fiendtlig aktivitet i området enn forventet, men ikke denne gjengen av marinejegere. Bare patruljen som hadde tatt den tyngste tørnen i fremste linje, returnerte til den framskutte basen, men sluttet seg senere til dem igjen. Resten av skvadronen fortsatte videre som to enheter inn i området.

De fortsatte i flere dager – uten at det kom til kamphandlinger. Til slutt fulgte de det de gjenkjente som Taliban-spor helt inn i en dal som viste seg å være lukket i den andre enden. Altså måtte de ut samme vei som de kom inn. Og snart skjønte de at de hadde stukket hodet rett inn i løvens gap. Det var bare et tidsspørsmål før den ville lukke kjevene rundt dem.

De mottok meldinger på sambandet om at flere talibanere hadde gruppert seg ved utgangen av dalen også. Mye tydet på at de ville få en varm velkomst, selv om de skulle greie å komme seg forbi veibombene og bakholdsstillingene på begge sider av dalen.

Det begynte å murre i rekkene, slik det lett kan gjøre når stresset begynner å nærme seg klimaks. Noen mente det hadde vært vågalt å bevege seg så langt innover i dalen, selv om det betydde at oppdraget ble mer verdifullt. Andre mente de burde forsøke å komme seg fortest mulig ut av dalen ved å konsentrere seg om en av Taliban-stillingene og skyte seg vei ut.

Trond så det kritiske i situasjonen, men var helt rolig. Det var ingen villet tilstand, snarere tvert imot. Roen kom ganske av seg selv, og økte med graden av risiko. Og jo mer han merket at stresset bredte seg i skvadronen, desto roligere ble han selv. Det var en egenskap han hadde oppdaget allerede under de første opptaksprøvene til marinejegerkurset, selv når påkjenningene ble så store at han kjente at han kroppslig sett var i ferd med å bukke under.

Som leder pleide han vanligvis å ta de andre med på råd når han skulle treffe vanskelige beslutninger. Det gjorde han også denne gang. Som skvadronssjef hadde han en nestkommanderende og to troppssjefer å rådføre seg med, pluss all den andre kompetansen som var i skvadronen.

Slik som de lå nå, var de ennå godt dekket. De begynte rolig å analysere situasjonen. Om hele troppen beveget seg samtidig, ville de få større ildkraft til å forsvare seg, ja, kanskje endog nok til å skyte seg ut av dalen. Men samtidig ville sjansen for å bli omringet øke dramatisk. Et enkelt bakhold kan være håndterbart om en oppdager det tidlig nok. Men å bli angrepet fra alle kanter, er en ukontrollerbar situasjon.

Det var ennå ikke løsnet et skudd fra noen av stillingene oppi fjellsidene. Altså venter de til vi begynner å bevege oss ut, tenkte Trond. De vil ha oss halvveis ut av dalen, så de kan stenge oss inne fra alle kanter. Om vi da kjører ut samlet, er vi ferdige. Kjører vi ut en og en, kan vi kanskje gi hverandre noe dekning. Og uansett kan de bare ta en bil av gangen. Det gir større sjanse for at flere overlever.

Trond kjente instinktivt at det var den rette taktikken. Han luftet ideen for de nærmeste rundt seg. De ga sin tilslutning. Det var bare et problem som ikke var løst: den minelagte veien. De måtte finne en annen vei ut.

Like etter begynte skyer å sige innover dalen. Først lette tåkeskyer og snart tyngre med regn. For noen av soldatene som ennå ikke var blitt kjent med sjefens taktiske vurderinger, formørket været situasjonen ytterligere i takt med det svinnende dagslyset. Skyene betydde at både flystøtte og uthenting med «taxi» (helikopter) nå var utelukket.

Noen av soldatene var sikre på at den ærgjerrige skvadronssjefen hadde ledet dem rett i en felle de aldri ville komme levende ut av. De bannet for seg selv der de lå, etter hvert dyvåte og sølete. Å dø i kamp hadde de fleste et avklart forhold til. Men å bli slaktet ned i et idiotisk bakhold fordi oppdraget skulle presses helt til bristepunktet, var verre. For ikke å snakke om det aller verste: Å bli tatt til fange og torturert av afghanske barbarer. Det var en uutholdelig tanke.

For skvadronssjefen kom skodda i grevens tid. Den betydde at de kunne rekognosere alternative retrettmuligheter – uten å bli oppdaget. Før det ble helt mørkt sendte Trond et par mann ned i bunnen av dalen for å kartlegge terrenget. Der fant de et uttørket elveleie, en såkalt wadi, som delvis løp parallelt med veien. Det var ulendt, men ikke umulig å følge med de grove terrengkjøretøyene. Om de lot en bombeekspert gå foran den første bilen for å se og søke etter mistenkelige gjenstander, kunne de ha en fair sjanse til å unnslippe ved å ta seg ut langs elveleiet.

Det var fremdeles en viss uenighet i laget. Noen av mannskapene signaliserte sin uenighet: Skulle de dø, ville de i det minste kjempe sammen til siste mann. Nå risikerte de i stedet å bli slaktet én og én. Den gradvise uttrekningen via elveleiet ble likevel Tronds beslutning.

Én erkjennelse syntes derimot alle å være enige om: Dette er ikke fredsbevarende observasjonsarbeid. Dette er krig. Ordentlig krig.

Det hadde alle trent for i årevis. For dem som var ute for første gang, var det likevel uvant at det plutselig var virkelighet. De mest erfarne soldatene kjente hvordan krigens spesielle puls bredte seg gjennom kropp og sinn: Ikke som frykt, men som en sitrende strøm av spenning, en nesten oversanselig mestringstilstand der hver eneste fiber i kroppen responderer på selv det minste lille signal, og en kan få den særegne følelsen av en slags blanding av ydmykhet og uovervinnelighet. Trond Bolle var i sitt ess.

Kapittel 2

Trang start

Som voksen pleide Trond å si til kamerater og kolleger at han hadde hatt en god barndom. Det sa han også til Bjørg. Men han ga flere ganger uttrykk for at han ønsket at han hadde vært enebarn. Som yngst i en brødreflokk hadde han visst måttet kjempe om det meste, noen ganger til og med om maten.

Faren deres, lofotværingen Svenn Bolle, var 29 år og sjømann da han i 1962 traff den tretten år yngre Eva i Oslo. Hun var lillesøsteren til en av kameratene hans. De forelsket seg og fikk sin første sønn allerede i 1963 – før Eva var fylt 17 år. Han ble døpt Svenn Erik. Uten penger og bolig var det ikke annet å gjøre enn å bli boende i blokkleiligheten på Etterstad. Der bodde også hennes fire brødre.

Svenn fortsatte å seile i utenriksfart. Den gang fikk sjøfolk bare hjemreise en gang i året. Hver gang han var hjemme, ble Eva gravid på ny. Etter Svenn Erik kom Freddy, og året etter Lasse. Fjerdemann ble født den 5. juli 1968, bare fire dager før morens egen 22-årsdag. Han fikk navnet Trond André.

Etterstad var et av de første boligområdene som ble bygget av OBOS på begynnelsen av 1930-tallet. Den gang var det store gressplener mellom blokkene, så det var rikelig plass til å utfolde seg ute. Inne var det verre. Selv om folk ennå var vant til trangboddhet etter krigens bolignød, ble to voksne, seks ungdommer og fire småbarn i meste laget i en treroms leilighet. Trond og et par av de andre minste barna måtte sove i kommodeskuffer.

Da Svenn kom hjem fra sjøen i 1969, bestemte han seg for å bli på land. Han begynte som snekker. Et av de første husene han bygde, var til familien. Det var i et nytt boligfelt i Vestby sør i Akershus, på grensen til Østfold. Dit flyttet familien på slutten av året.

Eva hadde vært god i flere idrettsgrener. Men allerede i tenårene begynte hun å få vondt i leddene, og måtte redusere aktiviteten da det ble konstatert at hun led av leddgikt. Fire fødsler på løpende bånd gjorde neppe fysikken bedre, men i Vestby fikk hun i det minste utløp for sin sterke interesse for hunder og hester. Samtidig påtok hun seg tillitsverv i idrettsforeninger som guttene ble medlem av.

Det var et åpent hus og lav terskel for å ta med venner hjem, selv når Eva ikke var frisk. I perioder var revmatismen så voldsom at hun måtte til behandling på sykehus. Da var det en husmorvikar som tok seg av guttene mens Svenn var på arbeid.

Hjemlig disiplin i datidens tradisjonelle forstand var det kanskje litt mindre av. Bolle-guttene ble tidlig kjent som ganske djerve når det gjaldt å finne på fantestreker. De fleste var uskyldige. Men noen inneholdt så mye fart og spenning at de var direkte farlige, som for eksempel da Trond kjørte av veien med en stjålet moped. Det hendte også at politiet interesserte seg for andre av Bolle-guttenes aktiviteter, som ruteknusing, slåsskamper og at de plutselig ble innehavere av ting som tilhørte andre.

Av og til bar det til legevakten med skader som kunne ha vært alvorlige. En av dem fikk en stygg brannskade etter å ha satt seg fast bak en varmeovn. En annen fikk en harpun i fjeset og en tredje fikk nesten kuttet halsen over av en ishockeyskøyte. Og stadig var det mindre skader etter slåsskamper brødrene imellom. Men så fort det kom en trussel utenfra, sto de sammen som et lag.

Minstemann Trond lå ikke noe tilbake for sine eldre brødre, verken når det gjaldt oppfinnsomhet eller skoleskulking. Han var tidlig motorisk godt utviklet, og lærte å svømme allerede som treåring etter å ha kastet seg rett ut på dypt vann fra brygga i Hvitsten ved Oslofjorden. Riktignok sto faren nedenfor og tok imot ham, men guttungen klarte seg snart på egen hånd i vannet.

Som de fleste andre poder drev han med mange idretter, som friidrett og ski, uten å drive det spesielt langt i noen av grenene. Både han og kameratene oppdaget tidlig at han ikke egnet seg til ballspill. Å få ham på laget var sjelden noen vinneroppskrift.

Han kom seg gjennom folkeskolen og begynte på ungdomsskolen. Der gikk det ikke særlig bra. Etter første halvår i sjuende klasse hadde han kun en Meget god i avgangsfaget musikk. I de andre fagene fikk han fire God, fire Nokså god og en Lite god. Den 16. desember 1981 skrev læreren i karakterboka hans:

«Da vi ikke har hatt noen konferansetime her på skolen, finner jeg det riktig å sende en melding hjem. Trond har hatt en del vanskeligheter faglig. Jeg er ikke i tvil om at han kan ‘pynte’ på mange av karakterene. Det krever bare mer arbeidsinnsats. Det virker som om Trond ikke har tatt skolearbeidet alvorlig nok. Vi håper at dette forandrer seg.»

Oppfordringen hjalp kanskje litt på karakterene. Ved utgangen av sjuende klasse hadde Trond greid å heve nivået. Men lærerens melding var fremdeles kritisk:

«Trond har den siste tiden virket svært skoletrøtt. Dette tror jeg også har ført til en del negative episoder når det gjelder oppførsel og orden. Jeg finner ingen grunn til å nevne disse igjen! Som klassestyrer håper jeg at dette kan rette på seg til høsten. God sommer!»

Familien måtte greie seg på fars snekkerlønning. Med fire skrubbsultne krabater og en kroppsarbeider i kosten, var det lite penger til annet enn det aller mest nødvendige. I sommerferiene var de stort sett hjemme i Vestby og dro til Hvitsten for å bade og dykke. Av og til var de på besøk hos besteforeldrene på Etterstad, der de kunne boltre seg på de store plenene mellom blokkene.

Et år bestemte pappa Bolle at de skulle slå seg litt løs og dra på campingtur helt til Sverige. De kjørte av gårde og kom seg til en flott campingplass sør for Strømstad, der guttene dro ned til stranda for å bade. Moren la seg til å hvile på en campingseng inni teltet. Faren fyrte opp primusen for å koke kaffe og gikk ut en tur for å ta seg en røyk. Da kom det noen vindkast som blåste teltduken inn på primusen, og plutselig sto teltet i full fyr.

Da guttene motstrebende kom tilbake til campingplassen, var det bare noen sotete stenger igjen. Det var ikke annet å gjøre enn å dra hjem igjen. Den store utenlandsferien var over etter mindre enn en dag.

Moren forsøkte å følge opp guttene så godt hun kunne. Det var ikke alltid lett. I morens begravelse mange år senere oppsummerte Trond Bolle det slik:

«Jeg kan ikke nekte for at jeg i min ungdomsperiode ikke bidro til å gjøre mammarollen enklere for deg, men det løste du ved å vise enda mer omsorg og alltid være til stede, og på den måten tror jeg du forandret meg, selv om jeg aldri ble like flink til å vise det samme tilbake.»

En av de fineste stundene han husket, var da moren lærte ham å ri på hesten Cherokee, som hun kjøpte sommeren 1982. Ofte ville Trond heller være med henne i stallen og ut på sommerbeitet framfor å være sammen med kamerater. Etter hvert fikk han to hunder, border colliene Micky og Sting, som han fulgte veldig tett opp og lærte en masse triks. De ble trofaste venner for minstemann i den utagerende søskenflokken.

Men ridningen og hundeholdet hjalp lite på skolearbeidet. Det var som om han aldri kom seg på offensiven, snarere tvert imot. I løpet av åttende og niende klasse ble God til Nokså god og Nokså god til Lite god. Bare to karakterer var på et høyere nivå. Han fikk God i samfunnsfag og Meget god i kroppsøving.

Lærerens meldinger til hjemmet for åttende og niende skoleår ble en skildring av en ungdom som kunne synes dømt til alt annet enn heder og ære.

«Siden hjemmet har blitt innkalt på spesiell konferanse i forbindelse med elevens fravær og oppførsel, skal jeg her ikke nevne disse igjen. Vi har særlig lagt vekt på Tronds ugyldige fravær i forbindelse med ordenskarakteren. Jeg vil også nevne mye forsentkomming og meget dårlig skriftlig orden.

Trond har i det hele tatt i høst vist liten eller ingen vilje til å yte noe på skolen. Han har også ofte hatt en frekk oppførsel. Vi må bare håpe at dette kan bedre seg på alle punkter over jul.»

Men heller ikke vårsemesteret ga noen bedring. Det høye fraværet fortsatte. Han ville heller være ute med kamerater om kvelden, eller leke med hundene. Med en far som dro tidlig på arbeid og en mor som selv slet med komme seg på beina om morgenen på grunn av revmatismen, var det ikke så lett for husets yngste å stå opp heller. Dermed ble det omtrent en likelydende melding til hjemmet etter fullført åttende klasse.

Kanskje var det ikke så lett å konsentrere seg om skolearbeid i det åpne og gjestfrie Bolle-hjemmet der fire store og aktive gutter stadig hadde med seg venner og venninner hjem, og hvor det aldri var nei til å overnatte. Moren og faren syntes det var viktig at guttene fikk seg en utdannelse, men de hadde ikke så mye annet enn moralsk støtte å stille opp med.

I meldingen som kom med Tronds julekarakterer i niende klasse, kunne de kanskje ane en lysning, i alle fall når det gjaldt oppførsel:

«Jeg vil påpeke at vi er svært misfornøyde med den orden Trond har vist i høst. Han har flere dager og timer uten melding og leverer ikke for eksempel stiloppgaver i det hele tatt. Før vi fikk bussordning, kom han for sent nesten hver eneste dag. Vi har ellers ikke noe å si på hans oppførsel. God jul!»

Men så kommer det i siste avsnitt:

«Etter at dette ble skrevet, stakk Trond hjem uten grunn fra juleverkstedet. Derfor vil vi likevel ikke si at Trond har oppført seg slik vi ønsker det.»

Den siste meldingen den umulige eleven fikk med seg til sine foresatte fra Risil ungdomsskole, lød om mulig enda verre. Allerede den 16. mars, tre måneder før det niende og siste skoleåret var omme, skrev læreren:

«Han viser i det hele tatt liten vilje til å innrette seg etter de lover og reglementer vi har på Risil. Derfor må vi også nå gi han dårligste karakter i orden. Hans adferd grenser også noen ganger opp mot nedsatt oppførselskarakter. Og vi vil påpeke at hans respekt for lover og regler er skremmende lav.»

Bedre ble det ikke da han fikk en stjålet bil i bursdagsgave av kameratgjengen, og kjørte den til vrak. Det eneste lyspunktet var at han ikke ble hardere skadet enn at han greide å stikke av fra åstedet. Men heller ikke det talte særlig til hans fordel da politiet fant fram til sjåføren.

Hvor mange av meldingene og karakterene gutten viste hjemme, er ikke godt å si. Ingen av meldingene, og bare fire av seks sider med karakterer, er undertegnet av foreldrene. Et slikt utgangspunkt ga ham ikke mange valg, og skulle også senere komme til å begrense handlefriheten hans. Videre skolegang var utelukket. Det var også lærlingplass, bortsett fra ett sted: hos faren.

Dermed begynte Trond å jobbe som snekker, et fysisk arbeid som passet godt sammen med en tiltakende interesse for å holde seg i form. Han hadde heller ikke så verst håndlag og likte å gjøre noe praktisk. Faren syntes han var flink til å jobbe.

Det var på denne tiden Trond bestemte seg for å begynne med boksing. Det var en sport han straks fant seg til rette i, og som trolig ga ham noen av livets første virkelige positive opplevelser av mestring. Selv da han brakk nesa, kjente han ingen snev av urettferdighet eller underlegenhet. Det var en del av sporten, og noe en måtte regne med. Han vant flere mesterskap, og mottok til og med kretsens bestemannspris etter bare to sesonger.

Kanskje var det boksesporten som lærte ham at det å slåss er greit, så lenge det foregår i ringen, der det er klare regler for god og dårlig sportsånd. En slår ikke av hat, men av lyst til å vinne, ikke ulikt den samme læring som skulle følge ham gjennom noen av de hardeste militære operasjonene norske soldater har vært med på i moderne tid: Den beste kriger er den som greier å sette fienden ut av spill med minst mulige tap.

Når Trond senere ble minnet om ungdomsårene, sa han ofte at han like gjerne kunne ha lagt ut på en kriminell løpebane. Så skulle det kanskje ikke mer til enn at skolesekken ble erstattet med et spikerforkle, og at et bursdagsbilbrekk ble byttet ut med boksehansker. Slik flyttet Tronds trang til mestring seg over på den riktige siden av loven.

Under lå morens omsorgsfulle og aldri sviktende tro på guttene sine, og farens nordnorske fiskerfatalistiske filosofi: Det er alltid håp i hengende snøre. Faren var en av 16 søsken og dro selv på havet som 14-åring. Han slo aldri hånden av sønnene sine. Etter hvert fant de seg til rette i livet, på hver sin måte. En etter en kunne de halvville Bolle-brødrene glede sine foreldre med både faste jobber, svigerdøtre og barnebarn.

Men før minstemann kom så langt, hadde han fått en annen idé.