Odd Harald Hauge

Tidligere utgitt

John Fredriksen. Uautorisert biografi
(med Gunnar Stavrum), 1991

Fred Olsen. Uautorisert biografi, 1993

Cato mot sydpolen (dokumentar), 1995

Drillo (dokumentar), 1997

Nå er det din tur. 10 fantastiske turer i 5 verdensdeler
(dokumentar, med Lars Ebbesen), 2004

Storeulv. En uatorisert biografi om John Fredriksen
(med Gunnar Stavrum), 2005

Drømmen om Everest
(dokumentar, med Cato Zahl Pedersen), 2007

I tyvenes tid (roman), 2009

Løgnerne (roman), 2011

Spill effektiv fotball. Drillos fotballfilosofi
(dokumentar), 2011

Den vidunderlige følelsen av frykt
(dokumentar, med Karina Hollekim), 2011

Odd Harald Hauge

Paranoia

Roman

Penger koster ofte for mye.

Ralph Emerson

Forfulgt

De var overalt.

Han visste at de holdt øye med ham. Alltid. Han hadde blitt vant til å se seg omkring alle steder. Det var ikke bestandig han merket dem, men de var der. De var på kafeen, de satt bak ham på kino, de ventet utenfor vinbaren, det var han sikker på. Han følte blikkene mot leiligheten i tredje etasje. Han stod sjelden ved vinduene.

I mørket, på soverommet, kunne de ikke se ham. Der fikk han tenke. Det ble stadig mindre søvn. Han lå i timevis og overveide, for og imot, frem og tilbake. Han hadde mektige fiender, de mektigste av dem alle. Fornuften sa at han fortsatt skulle bøye nakken og la seg skremme til taushet. Men hva hadde han å tape? Mye og ingenting. Slik som nå kunne det uansett ikke fortsette.

Bakken hadde fått et tynt snølag, langt fra nok til å dekke de stivfrosne gresstråene som knaste under skoene. Lars Lande gikk med lange, raske skritt. Han var som vanlig for sent ute. Han fulgte ikke gangstien, men gikk korteste vei over plenen. Det var vindstille, frosten sved likevel i kinnene. Minus tjueto hadde termometeret vist da han stoppet på parkeringsplassen ved Huk på Bygdøy. Hele januar hadde vært sprengkald.

Han gikk med hendene i lommen på den digre dunjakka. Om noen måneder ville det yre av liv på disse gressplenene ved Oslos mest populære badested. Nå var han alene, ikke engang en hundeeier var ute, selv om det var midt på dagen.

Han fikk øye på en kjent skikkelse da han rundet kollen ved kafeen. Hans beste venn stod med ryggen til og så utover den speilblanke fjorden. Den lave januarsolen hadde passert Nesodden, og sollyset glitret innover Oslofjorden fra sørvest. Skikkelsen var kledd i en lang, mørkeblå ullfrakk, uten tvil fra en av verdens fremste skreddere. Hendene han holdt på ryggen var iført skinnhansker, garantert av samme utsøkte kvalitet. Men han hadde ingenting på hodet. Det ga uten tvil et kraftig varmetap.

Man skal holde seg varm i begge ender og på midten, tenkte Lars mens han nærmet seg. Selv hadde han trukket dunhetten over hodet.

Anders Alme snudde seg da Lars var tjue meter unna. Han så først litt forundret på dunmonsteret som kom mot ham, så vek undringen for et gjenkjennelsens og gledens smil. Han trakk av seg den høyre hansken og strakte frem hånden. De håndhilste så lenge at begge syntes det ble unaturlig.

– Herregud, sa Anders. – Det er lenge siden. Hvor har du vært de to siste månedene?

– Rundt om.

Anders merket den avvisende, korte tonen og sa ikke mer. I stedet gjorde han en håndbevegelse utover fjorden for å påpeke hvor vakkert det var. De stod side ved side, Lars med hendene i lommene, Anders med sine hanskebekledde på ryggen.

– Minus tjueto, sa Lars etter en stund.

– Kjennes akkurat slik, sa Anders og pekte ned på et par blankpussede, håndsydde John Lobb-sko. – Jeg har mitt eget termometer. Laget for styremøter i London City, seks måneders ventetid fra måling og bestilling til levering. Tolv tusen kroner paret, litt rabatt for par nummer to.

– De der kan ta livet av deg.

– Det er ikke lett for en aksjemegler å vite hvordan man overlever utenfor Aker Brygge.

Lars måtte smile. Han visste at Anders var på hjemmebane der de stod. Dersom de gikk ytterst på odden som stakk ut mellom de to små sandstrendene, kunne de se den imponerende strandvillaen til Anders innover mot byen. Siden det ikke stod noen annen bil på parkeringsplassen, måtte Anders ha spasert hjemmefra. I sine John Lobb-sko, som neppe hadde godt av salt, kulde og snø. Men han hadde råd til det.

– Hva ble bonusen din for i fjor? sa Lars.

– To hundre og sju millioner, pluss minus et par millioner. Regnskapet er ikke ferdig.

– Et godt år i finans, ja.

Anders skottet bort på Lars. Var det en annen tone enn den vanlige sarkasmen over finansbransjens lønninger? Han var vel ikke misunnelig? Han som hadde fått åtti millioner selv, nærmest som en gave, skattefritt i utlandet.

– Men det var mitt siste år.

Lars dro hetten bakover og snudde seg mot vennen.

– Det der tror du ikke på selv engang.

– Spar sarkasmen. Så snart jeg har fått bonusen, skal jeg gå inn til den rotta Fred Barentz og fortelle ham at han må klare seg uten husets største inntektskilde.

– Hva skal du gjøre da?

– Jeg returnerer spørsmålet. Hva har du gjort siden du fikk sparken i Finansnett?

Lars ristet på hodet. Anders pekte bortover gangveien som gikk langs sjøen.

– Kan vi bevege oss litt? Ellers fryser jeg i hjel.

De gikk skulder ved skulder bortover, som om det beskyttet mot kulden. Ovenfor neste sandstrand stoppet de igjen. Nok en gang var det Anders som brøt stillheten.

– Jeg gidder ikke mer. Jeg blir kvalm av miljøet, av Fred Barentz, av å logre for kundene.

– Du får godt betalt.

– Kutt ut.

– To hundre millioner i årslønn for å flytte på noen papirer er latterlig. Sykt.

– Kutt ut, sa jeg.

Anders hadde snudd seg mot Lars, han var rødflekkete i kinnene. Det var ikke av kulden.

– Hvorfor ba du meg komme hit? Ikke for å fortelle meg at jeg ikke er verdt min andel av bonusen i firmaet, antar jeg.

– For å fortelle deg at jeg har tenkt å gå etter fienden. Våre fiender. Jeg orker ikke gjemme meg lenger, jeg ser dem bak hver busk.

Lars pekte teatralsk innover land. Anders så først på kameraten og deretter inn mot den glisne skogen. Det var ikke lett å skjule seg bak de nakne trestammene eller blant bladløse busker. Det var umulig, faktisk. Han sa det også.

– Nettopp, sa Lars. – Det er ikke tilfeldig at jeg ba om at vi møttes her. Her kan ingen avlytte oss, og hvis jeg har hetten oppe, kan de ikke engang lese på munnen selv om de skulle filme oss i skjul.

– Paranoia, mumlet Anders.

– Hva?

– Jeg fryser bjellene av meg, kan du fortelle det du har å si, mens jeg ennå er i live?

– Jeg har tenkt å avsløre våre fiender, skrive ut løgnene, få frem dritten, uansett kostnad. De forfølger meg, men de tar ikke livet av meg, de er redd at min død automatisk fører til publisering. At jeg har alt liggende ferdig skrevet på et trygt sted.

Lars bøyde seg og sopte opp litt snø med hendene. Han knadde en hard snøball og siktet på den nærmeste anden som lå noen meter fra vannkanten. Snøballen sneiet hodet uten at anden rørte seg. Var den like stivfrossen som dem?

– Med deg er det motsatt. Du har bare verdi så lenge du jobber i Barentz Securities. Slutter du, kan de like gjerne kverke deg.

– Våre ukjente fiender holdt jo en avstemming om vi skulle avlives, uten at vi vet resultatet. Men vi står jo her, begge to, så flertallet stemte nok nei.

– Herregud, hvor naiv går det an å bli?

– Du er i ferd med å bli syk, sa Anders og ristet på hodet igjen. – Hvor har du vært siden sist, forresten?

Lars knadde lenge på enda en snøball før han svarte.

– Vi har vært på Svalbard, blant annet. Mørketid, vet du, ikke lett å overvåke noen når det er kullsvart tjuefire timer i døgnet. Og samfunnet i Longyearbyen er så oversiktlig at enhver besøkende vil vekke oppmerksomhet utenfor turistsesongen. Jeg vet at ingen fulgte etter oss. Vi var de eneste gjestene på hotellet i tre uker. Jeg oppnådde i det minste å forbedre ratingen min i sjakk på nettet, og Anniken var i timevis i gymsalen på skolen.

– Så du syntes det var tryggest med et skjulested fullt av russere, der alle har lov å gå gatelangs med gevær?

– Jeg har i alle fall savnet humoren din, sa Lars og humret.

Anders stampet hardt i bakken med begge beina. Lars sendte den neste snøballen i en høy bue ned på stranden. Den landet mellom to ender, de leet ikke på en fjær. Han snudde seg mot Anders.

– Det var jeg som spurte om vi kunne møtes. Jeg har altså bestemt meg. Jeg vil forsøke å avsløre svina, offentliggjøre svindelen for all verden, både den i oljefondet og den på Grønland. Det er bare hvis jeg lykkes med det, at vi kan leve normalt igjen.

– Du har ikke noe sted å publisere. Du er journalistisk død.

– Det blir det alltids en råd med.

Anders tiet. Det så ut som han konsentrerte seg intenst om stampingen, han hadde begynt å løfte knærne.

– Men du bør ikke slutte i Barentz Securities, sa Lars. – Jeg mener det. Da er du ferdig. Du får ta de to hundre millionene og holde ut en stund til. Tenke på at du har en million om dagen for å gjøre ingenting.

Anders så et øyeblikk ut som han hadde tenkt å lappe til Lars, men la den hanskekledde hånden på ryggen igjen. Han sluttet å stampe med beina. Etter å ha sett ned på de blankpussede skoene sine en stund løftet han brått hodet, tok et skritt frem og satte en pekefinger i dunbrystet til Lars.

– Jeg er også dritt lei. Jeg er med på å avsløre dem. Men da må vi finne dem også, vi kan ikke avsløre skurker som ikke eksisterer, som ikke har noe navn. Jeg kan starte i morgen ettermiddag, jeg er ferdig med lange dager på kontoret, nå skal jeg bare late som om jeg er interessert, inntil to hundre millioner står på konto.

– Jeg har ingen å ta hensyn til, sa Lars. – Men du har kone og tre barn.

– De blir enke og faderløse om jeg står her ett minutt til. Nå er beina følelsesløse til midt på leggen.

– Dette er latterlig. Skjønner du ikke at vi er spilt ut mot hverandre? Vi er våre verste fiender. Det er bare frykten deres for at noe skal bli publisert som holder meg i live. Men du vet at det ikke finnes en ferdig artikkel, og for deg er det en fordel at jeg forsvinner. Da har de ingen grunn til å kverke deg også. Hvis de tar livet av deg, etter at du har sluttet i jobben, så er jeg advart. Når du ikke lenger er nyttig, er det slutt.

Anders sukket tungt.

– Er jeg dømt til å dø av kulde fordi jeg skal høre om disse vrangforestillingene?

– Bare gå, du, men husk hva jeg har sagt. Tvihold på den jobben, den er din livsforsikring. Da har de fortsatt bruk for deg.

– Jeg går nå.

– Jeg kan kjøre deg.

– Ellers takk. Det er omtrent like langt opp til parkeringsplassen som det er hjem til meg, sa Anders over skulderen og gikk med stive skritt i retning huset sitt.

Lars ble stående og se etter ham.

– Vil du virkelig slutte? ropte Lars etter ham. Anders snudde seg halvt og viste tommelen opp.

Lars ristet vantro på hodet. Så gikk han sakte tilbake over de frosne gressbakkene. Da han svingte bilen ut fra den tomme parkeringsplassen, så han en mørk BMW på bussholdeplassen like ved. Motoren var ikke i gang, men likevel var vinduene isfrie. Han kunne se to personer inni, sjåføren dekket ansiktet bak en avis. Et voldsomt raseri veltet opp. I stedet for å svinge mot byen, ga han gass rett mot den parkerte bilen. Han stod på bremsen i siste øyeblikk og stoppet grill mot grill. Han rev opp døren, stupte ut og dundret neven i panseret.

– Satans svin! ropte han og sparket to ganger i forskjermen av all kraft. Sekundet etter rev han opp passasjerdøren og stirret inn i et par skrekkslagne øyne.

Damen i førtiårene, med håret oppunder strikkelua, lente seg inn over sjåføren, som hadde sluppet avisen og stirret målløs på mannen i døråpningen.

Lars hadde overkroppen delvis inni bilen, med høyre knyttneve løftet og en tirade klar på tungen.

– Mamma, sa en unge i barnesetet. Blikket gled fra de norske avisene i fanget hennes til sjåførens treningstights og racingski-støvler, og til slutt til baksetet, hvor den eneste lyden kom fra.

Før noen rakk å røre seg, hadde Lars tatt et skritt tilbake, lukket døren med normal kraft og gått de få meterne tilbake til sin egen bil. Døren stod fortsatt vidåpen. Han satte seg inn, konsentrerte seg om å se i speilet, rygget ti meter og svingte så ut og bort med blikket stivt festet på veien.

Hundre meter lenger oppe stod en annen BMW, også den med to personer inni. Aggresjonen var borte, han kikket ikke engang på ansiktene deres da han kjørte forbi. Det var helt unødvendig å sjekke om de ville følge etter ham. Om kort tid ville han se en BMW i speilet, hundre meter bak seg.

De var overalt.

Rottefjes

Det var aldri vanskelig å få tak i Anders Alme på telefonen. Han levde av at folk fikk tak i ham, døgnet rundt. Da han så et dansk nummer på displayet, svarte han straks i den tro at det var en av firmaets danske investorer. De hadde ikke mange kunder i Danmark, men de få de hadde var store og svært krevende. Anders hadde opp gjennom årene innsett at danskenes skepsis til nordmenn i forretninger var så grunnfestet at den lå på ryggmargsnivå.

Oppringeren presenterte seg som Mogens Nielsen, journalist i Jyllandsposten. Anders ristet av seg et øyeblikks forvirring.

– Jeg kommenterer aldri noe som helst angående våre kundeforhold, sa han med fast stemme. – Men det er kanskje noe annet jeg kan hjelpe deg med?

– Måske, sa journalist Nielsen, og Anders kunne høre hvordan han anstrengte seg for å snakke sakte og tydelig.

– Det gjelder et firma på Grønland der Barentz Securities er sentrale, Greenland Minerals.

Anders følte at hjertet stod over to slag. Han kjente en svak susing i ørene.

– Jaha, var det eneste han fikk frem.

– Jeg har fått flere tips om at det er noe underlig med det selskapet. Og jeg må si meg enig. Det er ikke mulig å kontakte selskapet, verken på telefon eller e-post. En internettside har de riktignok, men heller ikke der finnes det noen kontaktadresser. Det er jo merkelig at et børsnotert selskap ikke kan kontaktes, eller hva?

– De har et kontor i Tasiilaq, en gudsforlatt landsby på østkysten av Grønland, sa Anders.

Han måtte gi dansken rett, det var utrolig at ingen hadde påpekt dette tidligere.

– Jeg er klar over det kontoret, men der er det ingen som svarer.

– Det er midtvinters. Det går ikke an å drive virksomhet der på denne tiden, sa Anders og oppdaget at han faktisk satt og diskuterte Greenland Minerals med en journalist. Han kjente en isnende frykt komme krypende. – Selve anlegget deres ligger jo på et ekstremt øde og utilgjengelig sted, folkene der kan vel bare kontaktes via satellittelefon.

Det var stille en stund i andre enden.

– Kanskje du kunne formidle kontakt for meg? sa Nielsen til slutt.

Hadde jeg visst hvor jeg skulle få tak i de islandske milliardsvindlerne, så ville mitt liv vært enklere, tenkte Anders.

– Jeg kan fortelle dem at du har ringt, men ikke stol på at de ringer tilbake, sa han.

Han var godt fornøyd med formuleringen. Kanskje journalisten mistet interessen når han ikke hørte noe. For å vise litt imøtekommenhet tilbød Anders seg å oversende alt offisielt materiale, prospekter, rapporter og pressemeldinger.

– Takk, men alt dette ligger faktisk på selskapets hjemmeside. Det virker som om de gjerne vil at folk skal handle aksjene deres, bare ikke kikke dem nærmere i kortene.

Etter å ha lagt på skrittet Anders frem og tilbake over gulvet. I niende etasje på Aker Brygge hadde han nesten førti kvadratmeter å være urolig på. To ganger satte han seg i den dype sofaen ved endeveggen, men spratt opp etter få sekunder. Til sist satte han seg i sin favorittposisjon, med kontorstolen vippet bakover og med beina i den lave vinduskarmen. Han hadde utsikt over indre havnebasseng og Akershus festning. Vanligvis ga det ro til å tenke, men ikke nå. Han trev mobiltelefonen.

– Ser på alpint fra Kitzbühl, sa Lars. – Hadde tenkt å ringe deg. Vi må gå i gang.

– Vi har kanskje enda dårligere tid enn vi tror, sa Anders og gjenga samtalen med journalisten.

– Det der er ingen stor fare, sa Lars overbærende. – Han kan umulig skrive at dette selskapet ikke eksisterer før han faktisk har vært der. Og tro meg, det er ikke mulig i slutten av januar, eller i februar for den saks skyld. Det er mørketid, og jeg syntes det var vanskelig å finne frem selv i midnattssol. For å komme dit må man passere fjellkjeder, breer med store sprekkområder, det er isbjørnland, det er isnende kulde og verdens mest uberegnelige vindstyrke. Dersom Mogens Nielsen drar ut dit i løpet av de neste to månedene, er det en selvmordsekspedisjon. Skulle han mot formodning finne anlegget, skyter de ham, slik de prøvde med meg da jeg kom dit uanmeldt. Jeg vil heller si at Mogens Nielsen er vårt minste problem.

– Men hva om han skriver noe nå? sa Anders.

– Er du nevrotiker? Ta deg sammen. Ingen journalist av noe klasse skriver en artikkel fordi det er vanskelig å få tak i en bedrift. Jeg har googlet denne Mogens Nielsen mens vi har snakket. Han er seniorjournalist, han har et rykte å ivareta, og han har annet å drive med inntil han får fast fisk her. Og husk: Han kan ikke engang forestille seg at selskapet ikke eksisterer.

Anders la på uten å føle seg beroliget.

Siden han ikke hadde annet fore enn å trå vannet inntil bonusutbetalingen kom, drev han litt rundt i lokalene og snakket med kolleger. Det var ikke så mange av dem han egentlig likte, selv om de kunne ha det hyggelig langs en bardisk.

Aksjemarkedet var av en eller annen uforklarlig grunn ofte sterkt i januar, men ikke dette året. Det skled jevnt nedover, finansfolket var bekymret for statsgjelden i mange land, for tiltagende inflasjon, for kommende renteøkninger fra Norges Bank, for uro i Midtøsten, for handelskrig mellom Kina og USA. I det hele tatt. Anders visste at disse bekymringene kunne være blåst bort dersom finansverdenen fant en grunn til å se lyst på livet igjen. Det skjedde gjerne over natten.

Han kjente sjargongen. Han var en mester i å lire av seg de riktige betraktningene om alle forhold som påvirket aksjemarkedet, alt etter hva som var i vinden. Han hadde ingen utdannelse i økonomi, han var en selger. Salgstalentet og hans sosiale evner hadde brakt ham til topps i norsk finans.

Tross sin suksess i finansverden hadde han et distansert forhold til penger og børs som fag – han betraktet det mer som et spill. Teoretisk kunne alle vinne, det var ikke som i valuta hvor det ikke fantes verdier, bare en vekslingskurs som gjorde at noen valutaer måtte falle hvis andre steg. Men alle vant ikke i aksjemarkedet, det var de store spillerne, de med best kunnskap og best forbindelser til meglere, selskaper – og ikke minst til hverandre – som stakk av med gevinsten. Småsparerne ville forbli det de var. Små.

Det opprørte ikke ham. Slik var det bare, slik kom det alltid til å være. Men småsparere var ikke noe de måtte forholde seg til i Barentz Securities. Der kunne ikke Hvermansen ringe og bli kunde, de ble rett og slett avvist. Slike folk fikk bankene ta seg av, eller de kunne handle på nettet. Anders trodde ikke de hadde en eneste kunde som handlet aksjer for mindre enn hundre millioner kroner i året.

Barentz Securities hadde lagt bak seg noen eventyrlige år. Fjoråret var det beste noensinne, over to milliarder kroner i overskudd. Bare meglervirksomheten i landets største bank gjorde det bedre. Siden han hadde rett på ti prosent av overskuddet, visste han omtrent hva han selv skulle få.

De som ikke var partnere, det gjaldt tross alt de fleste, svevde i uvisshet om hva de kunne vente seg av belønning på nyåret. Den allmektige Fred Barentz likte det best slik. Folk skulle jobbe som gale, dag og natt gjennom hele året, og sørge for mest mulig i Barentz-kassen, Freds kasse, og så håpe at det fantes rettferdighet. Men rettferdighet er ikke et finansord.

Finans er ikke en bransje for de beskjedne, de som jobber i det stille og regner med at sjefen før eller siden vil oppdage deres innsats og dyktighet og belønne dem som fortjent. Den som ikke hele tiden var langt fremme i skoene, hadde ingenting i et firma som Barentz Securities å gjøre.

Anders visste av erfaring at så godt som alle mente de fortjente mer enn de faktisk kom til å få. Altså ville alle bli skuffet. Til gjengjeld var det så mye penger å dele på – for fjoråret var det fire hundre millioner kroner som skulle fordeles ujevnt på mindre enn hundre hoder – at ingen egentlig hadde råd til å bli så sure at de sluttet. Sjefen på meglerbordet kom sikkert til å få tjue millioner i bonus. Og selv junioren i teamet, som hadde arbeidet med den siste kapitalinnhentingen i Greenland Minerals, kom garantert til å få en millionbonus på toppen av den halve millionen som de alle hadde i grunnlønn, inklusive Anders. Den var det eneste solidariske elementet i Barentz Securities.

De fleste i firmaet trodde at Anders hadde et viktig ord med i laget når det gjaldt fordeling av bonuser. De fant det naturlig at Barentz konsulterte den personen som faktisk drev butikken og dermed hadde best innsikt i hvem som arbeidet og skapte mest. Men Anders visste bedre. Barentz gjorde alt etter eget hode, og han klarte på en eller annen måte å skaffe seg den nødvendige informasjonen om hver enkelt uten å spørre noen. Stilltiende var Anders som regel enig i fordelingen som en dag i slutten av januar ville komme i en e-post, uten forklaring.

Disse siste dagene før tildeling var det ikke mye annet enn bonusen som opptok de ansatte i Barentz Securities. Posisjonen til Anders gjorde at ingen spurte ham, men han overhørte det flere ganger daglig. Det passet ham godt at kollegene trodde de måtte tilfredsstille ham for å få størst mulig bonus.

Han stod og lirte av seg selvfølgeligheter om utsiktene for oljeprisen til to av juniorene på meglerbordet da den pene resepsjonisten prikket ham på skulderen.

– Fred vil snakke med deg, på kontoret, nesten hvisket hun.

Jøss, var Fred her? Anders hadde ikke sett ham komme, det var langt fra hver dag han dukket opp. Juniorene hadde også oppfanget beskjeden og nærmest bukket da han unnskyldte seg og gikk.

Fred Barentz hadde hjørnekontoret, med utsikt både mot Akershus og mot syd, utover Oslofjorden. Rommet var nærmere hundre kvadratmeter stort, og økonomisjefen hadde en gang vist Anders regningen for hva det kostet å innrede, ikke medregnet kunsten på veggene. Selv Anders syntes beløpet var hysterisk.

Han banket på to ganger, kort, og gikk rett inn. Han gjorde det alltid slik, han trodde ikke han noen gang ville overraske Barentz i en pinlig situasjon. Så vidt Anders hadde registrert gjennom snart fem år hadde han ingen andre interesser enn penger, og dermed heller ingen interesser å bruke pengene på.

Barentz så opp fra den blanke pulten da døren gikk opp. Det fantes ikke et papir der, Anders hadde aldri sett et papir på skrivebordet hans. Ikke engang en pc, den hang på veggen rett imot, en storskjerm som var både tv og pc. Barentz pekte på stolen tvers overfor ham. Anders satte seg og så spørrende på sjefen.

– Du har sparken, sa Barentz brått.

Anders forsøkte å skjule forfjamselsen. Sparken? Firmaets mest innbringende mann fikk sparken? Han var på nippet til å svare at det jo var han som skulle si opp om noen dager, men han besinnet seg. Han ante trøbbel.

– Jeg behøver ikke begrunne det, sa Barentz før Anders fikk sagt noe som helst. – Du er jo formelt sett administrerende direktør, og styret kan sparke administrerende direktør når styret ikke er fornøyd. Jeg tror ikke resten av styret vil overprøve meg. Det er dårlig rettsvern for sjefer, selv i Norge.

– Jeg får kanskje en forklaring?

– Som sagt, jeg behøver ikke. Men jeg tror du planlegger å starte konkurrerende virksomhet, jeg er faktisk sikker på det. Derfor står det nå to Securitas-vektere på ditt kontor. De har ordre om å passe på at du ikke tar med deg annet enn helt personlige, fysiske gjenstander. Du skal være ute av disse lokalene om et kvarter.

Anders var målløs. Han hadde sett frem til å si opp, til å studere rottefjeset til Barentz når han fortalte ham noen sannheter. I stedet reiste han seg fra stolen, sakte og usikkert.

– Det burde være unødvendig å tilføye at det ikke blir noen bonus, sa Barentz uten å se opp.

Anders stod foran det gedigne skrivebordet og så ned på ham. Han trodde ikke det han hørte. Det suste i ørene igjen. Det var andre gang i dag, var han i ferd med å bli syk?

– Det har du ikke lov til, hørte han en stemme si. Den var hans, bare ugjenkjennelig.

– Administrerende direktør blir sparket for illojal adferd, og så vil han kreve et par hundre millioner i bonus fra selskapet han har sveket? Du kan jo prøve, både i media og i retten, sa Barentz med et sjeldent smil.

I et glimt gikk det opp for Anders at de få gangene han hadde sett Barentz smile, var ved tanken på store gevinster, egne gevinster. Nå hadde han nettopp stjålet tohundreogsju millioner, med et smil. Anders kjente trykket øke, et voldsomt raseri presset seg frem. Barentz punkterte det.

– Tre av de femten minuttene er allerede gått.

Anders ble igjen forfjamset, denne gang over den utilslørte fornærmelsen. Så rykket han til, som av et slag, og strente ut. Han lot døren stå åpen.

På sitt eget kontor fant han de to Securitas-vekterne. De virket beklemte og så ned på skoene sine. Han ignorerte dem og tok et raskt overblikk. Dette hadde han jo vært gjennom i tankene mange ganger. Han tok fotografiene av barna først, så bøyde han seg til nederste bokhylle og tok sin Zeiss-kikkert, som var verdt en liten formue. Det var alt. Uten å verdige Securitas-folkene et blikk forlot han kontoret, gikk ned gangen og forbi resepsjonen uten å se verken til høyre eller venstre, og tok trappene ned. Han orket ikke engang stå utenfor kontordøren og vente på heisen.

Fra bilen sendte han en tekstmelding til Lars. Han klarte ikke å snakke med noen riktig ennå. «Kom hjem til meg, straks. Ta en drosje, du får servering.»

Da Anders kom hjem, var huset tomt. Ungene var formodentlig i barnehagen, kanskje Charlotte hadde dratt for å hente dem? Det gikk plutselig opp for ham at han visste lite om familiens liv på dagtid. Det passet godt at han ikke måtte forholde seg til noen. Han hadde ikke lyst til å forklare hvorfor han kom hjem mange timer tidligere enn vanlig.

På kjøkkenet ble han stående og se mot den vinterbleke sola som var i ferd med å gå ned. Så fant han frem en gul post-it-lapp, tok en penn og skrev: «Sitter i kjelleren med Lars – ikke forstyrr!»

Han klarte ikke å bestemme seg for hvor han skulle plassere den. Han flyttet den fra sted til sted. Til sist gikk han ut og hengte den på ytterdøren, før han kom til å tenke på at hun kanskje brukte kjøkkeninngangen. Han gikk inn, skrev en identisk beskjed på en ny lapp og hengte den på kjøkkendøren. Så gikk han ned i kjelleren.

Han hadde lyst til å ta livet av noen. Det fikk bli noen flasker.