© 2013 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Bjørn Kulseth / Fjeldheim & Partners

Omslagsillustrasjon: iStockphoto

Layout: akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1252-1

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forord

I denne boka blir du kjent med de farligste kriminelle miljøene i Norge – også enkeltpersoner som er sentrale aktører i gruppene – og du får et innblikk i hvordan de lovløse organisasjonene opererer og samarbeider seg imellom. Jeg har valgt å avgrense til de grupperingene og nettverkene som etter min mening utgjør den største trusselen mot det norske samfunnet, nemlig organiserte multikriminelle som har kriminalitet som yrke og ikke nøler med å true, og i enkelte tilfeller lemleste og drepe, for å tjene penger og tilegne seg makt.

I Norge er det en rekke slike grupperinger. Ransmiljøet på Østlandet, som blant annet ranet Norsk Kontantservice (NOKAS) i Stavanger påsken 2004, er ett eksempel. Videre har politiets etterforskning avdekket at mesteparten av utbyttet fra kriminelle handlinger i det vestafrikanske miljøet kanaliseres tilbake til et fåtall personer i Benin City i Nigeria. Dette indikerer at kriminelle nigerianske grupperinger som opererer i Norge, er velorganiserte, til tross for at de utad framstår som småkriminelle. Tar man en nærmere kikk på kokainhandelen i Norge, får man også et klart bilde av at det er noen få sentrale aktører som styrer mesteparten av virksomheten. I tillegg har motorsykkelklubben Hells Angels de siste årene etablert et landsomfattende og velorganisert kriminelt nettverk ved å underlegge seg en rekke MC-klubber og knytte til seg kriminelle aktører utenfor MC-miljøet, som opererer som deres håndlangere. Eksemplene er mange.

I første halvår av 2012 ble det anmeldt 135 066 forbrytelser til politiet. Det er en økning på 5,3 prosent sammenlignet med første halvår av 2011. Innenfor kategorien voldsforbrytelser ble det registrert 13 728 anmeldelser i første halvår av 2012, og det er en økning på 4,3 prosent. Kriminalitetsutviklingen kan være en indikasjon på at organisert kriminalitet er blitt mer utbredt her til lands. Ifølge Kripos økte anmeldte forhold som omhandler utpressing med 84 prosent fra 2007 til 2011, noe som ikke kan karakteriseres som annet enn dramatisk.

Rapporten Den organiserte kriminaliteten i Norge – Trender og utfordringer 2013–2014, som er utarbeidet av Kripos, konkluderer med en stadig større mobilitet og tettere samarbeid mellom norske og internasjonale kriminelle. Den organiserte kriminaliteten er med andre ord ikke et nasjonalt fenomen, men et internasjonalt problem som påvirker Norge i økende grad. De økonomiske nedgangstidene i Sør-Europa virker også inn på kriminalitetsbildet her til lands. Stadig flere reiser nordover, og antall personer som oppholder seg ulovlig i landet, øker. Dette kan igjen føre til mer alvorlig kriminalitet som menneskehandel, menneskesmugling, bruk av falsk ID, svart arbeid og narkotika- og vinningskriminalitet. Jeg har valgt å bruke betegnelsen «mafiavirksomhet» om transnasjonale organiserte kriminelle grupperinger som er multikriminelle og driver med narkotikasalg, menneske- og våpenhandel, samt andre former for vinningskriminalitet, og som fører utbyttet fra sin kriminelle virksomhet ut av landet til et fåtall bakmenn. Politiet er forsiktig med å bruke en slik betegnelse fordi man lett får assosiasjoner til grupper som har en streng hierarkisk oppbygning – som for eksempel mafiaen i Italia eller USA – men jeg mener det er en treffende klassifisering all den tid nettverkene er godt organisert, utgjør et alvorlig samfunnsproblem, og har knyttet til seg profesjonelle kriminelle.

Gjennom arbeidet med boka har jeg hatt en rekke møter med mennesker på begge sider av loven: spanere fra avdelingen Spesielle operasjoner ved Oslo politidistrikt, som er en del av Seksjon for organisert kriminalitet og utgjør politiets spydspiss innen dette arbeidet; vinningsgruppa ved Majorstua politistasjon, som fokuserer på omreisende, godt organiserte bander som kommer til Norge for å rane og stjele; STOP-gruppa i Oslo, som bekjemper menneskehandel. Jeg har også truffet og snakket med kriminelle som har inngående kjennskap til miljøene og hvordan kriminaliteten har endret seg over tid. Journalister som til daglig jobber med organisert kriminalitet, ofre for kriminaliteten og ikke minst eksperter hos Kripos og politidistriktene har i tillegg gitt meg et overordnet bilde av hvordan politiet vurderer det jeg vil kalle mafiavirksomheten i Norge.

I boka vil du finne en rekke historier som illustrerer hvordan de kriminelle opererer, og hvordan politiets spanere arbeider med informanter for å innhente og bekjempe de lovløse grupperingene. Historiene er gjenfortalt slik de ble fortalt til meg. Mange av sakene som beskrives, er hentet fra Lovdata, og fra de utallige avisartiklene som er skrevet om emnet de siste årene. I tillegg har jeg fått tilgang til sakspapirer fra politiet i de tilfellene hvor det foreligger en rettskraftig dom.

Jeg vil gjerne takke spanerne ved Spesielle operasjoner for deres åpenhet og velvillighet, og Einar Aas ved Oslo politidistrikt for at han åpnet dørene for meg. Det er også på sin plass å rette en takk til Atle Roll-Matthiesen og Reidar Bruusgaard hos Kripos samt alle de andre politimennene som har hjulpet meg i arbeidet. Jeg vil også rette en stor takk til min bror, tidligere politiinspektør Curt A. Lier, for all hjelp og nyttige innspill samt min far Leif A. Lier for innsiktsfulle kommentarer. Jeg tror at boka du nå holder mellom hendene, gir et korrekt øyeblikksbilde av det nye kriminelle landskapet i Norge. Et landskap som på kort tid har endret seg dramatisk, og som tydelig bærer preg av at internasjonale kriminelle organisasjoner har fått et solid fotfeste i lille Norge.

Oslo, januar 2013

Stein Morten Lier

Prolog

Politiet i Oslo aksjonerer mot en leilighet etter tips fra en informant. Opplysningene går ut på at det befinner seg store mengder narkotika på stedet, noe som viser seg å stemme. Flere personer pågripes, blant dem informanten, som befinner seg i leiligheten da politiet slår til. De arresterte mennene fraktes til sentralarresten på Politihuset og plasseres i varetekt, men informanten blir raskt dimittert og løslatt uten at de andre får vite om det. Informanten, en mann i begynnelsen av 20-årene, som fortsatt bor hjemme hos foreldrene sine, reiser rett hjem og nærmest barrikaderer seg på rommet sitt. Han er livredd for at noen vil oppdage at han har sluppet løs, og mistenke ham for å ha tipset politiet. Han forteller foreldrene at han føler seg syk, og de godtar forklaringen. Mindre enn én time etter at mennene i leiligheten er plassert i varetekt, ringer telefonen i sentralarresten. Arrestforvareren plukker opp røret og svarer. Mannen i den andre enden presenterer seg som broren til informanten og lurer på om han sitter i varetekt. Arrestforvareren, som ikke aner noe om at informanten har blitt dimittert og hvilken rolle han har hatt i arrestasjonene, opplyser om at det ikke finnes noen med det navnet i arresten. Mannen som ringer sier han er glad for å høre det og avslutter samtalen.

Det tar en uke før informanten våger å forlate leiligheten. På sin første tur ut kommer han ikke langt før en bil stopper ved siden av ham. Sjåføren peker på ham med et våpen og truer ham til å sette seg inn i bilen. Informanten gjør som han får beskjed om. Han er livredd og våger ikke å motsette seg ordren. Ti minutter senere svinger bilen inn foran et gammelt hus på Grorud, hvor det venter tre andre menn. Informanten blir brutalt skjøvet inn i huset og ned i kjelleren. Ingen sier et ord, og den unge mannen begynner å få panikk. Han forsøker å kjempe imot, sparke og slå, men de er for mange og de holder ham fast. Mannen som truet ham inn i bilen, tar skoene og sokkene av ham, slik at han står barbeint på tregulvet. De andre tre mennene holder ham fast i et jerngrep rundt halsen og armene. Sjåføren av bilen tar fram en spikerpistol og holder den opp foran øynene på informanten. Han sier at de vet at det var han som sladret til politiet, og veiver med spikerpistolen foran øynene på den unge, livredde mannen. Deretter bøyer sjåføren seg raskt ned, plasserer spikerpistolen mot fotvristen og trekker av. Spikeren går tvers gjennom foten og flere centimeter ned i tregulvet. Den ene av mennene som holder informanten fast med et halsgrep, legger hånden over munnen hans. Sjåføren flytter spikerpistolen over til den andre foten og spikrer også denne fast til gulvet. Deretter slipper de ham, og informanten, bevisstløs av smertene, faller sammen og blir liggende på ryggen med knærne opp og begge føttene naglet til gulvet. De fire mennene henter hvert sitt balltre og begynner å denge løs.

Informanten overlever, men blir liggende to måneder på sykehus etter hendelsen.

Kreftsvulsten

Norges kriminelle dyd ble tatt allerede på 1990-tallet, men i dag er det fortsatt en utbredt oppfatning at Norge er et jomfruelig land, og at mafia og mafiavirksomhet er noe som foregår andre steder. Ikke i Norge. Det er på tide å få øynene opp for en helt annen virkelighet. I Norge opererer en rekke internasjonale kriminelle nettverk med forbindelseslinjer til hele Europa, Afrika og Østen. Rene mafiaorganisasjoner som dominerer kriminaliteten i EU, og som anser Norge som lukrativt og et sted det er forholdsvis «trygt» å operere i. Er det tilfeldig at antall innsatte i norske fengsler har økt dramatisk de siste årene? Eller at det er utenlandske aktører som nå dominerer narkotikahandelen?

Mafiaens fremste kjennetegn er at den gjennom trusler og vold, korrupsjon og hvitvasking av kriminelt utbytte, truer demokratiet ved å undergrave den frie konkurranse, skape mistillit og innskrenke statens inntekter. Den nye mafiaen er også mobil og global. Den opptrer med andre ord både innenfor og på tvers av landegrenser, noe som gjør det vanskeligere for politiet å etterforske og fremskaffe bevis, fordi det fordrer et utstrakt samarbeid mellom politimyndigheter i mange land. Kriminelle aktører har de siste ti årene lyktes mye bedre enn ordensmakten i å tilpasse seg grenseløshet og fri flyt av varer, tjenester, kapital og personer. Der politiet fortsatt har et nasjonalt fokus, har mafiaen internasjonale forgreininger og et utstrakt samarbeid på tvers av nasjonale grenser.

Mafiaens overordnede målsetting er vinning og makt. Ikke kortsiktig vinning i form av ran eller narkotikahandel, men langsiktighet innenfor relativt trygge rammer ved å opprette en «stat i staten». Mafiaen korrumperer aktører i offentlig forvaltning og det private næringsliv, etablerer effektive systemer for hvitvasking av kriminelt utbytte og former dermed en sfære hvor de kan bedrive vinningskriminaliteten – narkotika-, våpen- og menneskehandel, bedragerier og nettkriminalitet, ran og grove tyverier – med minst mulig risiko og størst mulig profitt over lengre tid.

Hvilke kriminalitetsområder mafiaen til enhver tid fokuserer på, er helt avhengig av hva som gir mest profitt vurdert opp mot risikoen for å bli tatt og hvilke straffereaksjoner man møter. Datakriminalitet i alle dens former er derfor det raskest voksende kriminalitetsområdet, fordi den ikke fordrer tilstedeværelse der lovbruddene blir begått, og fordi det er enkelt å tilsløre og slette spor. I tillegg er ofrene ofte uvitende, og innen lovbruddet blir oppdaget, har gjerningspersonene for lengst «stukket av». Internett og smarttelefoner har åpnet et osean av muligheter innenfor underholdning, sosial interaksjon, informasjonsutveksling og betalingsformidling, men teknologien har også gitt mafiaen en ny arena hvor inntjeningsmulighetene nærmest er grenseløse. Den nye «valutaen» bitcoin, hvor aktørene gjennom anonymiseringstjenester kan overføre penger uten at myndighetene kan spore avsender og mottaker, har potensial i seg til å gjøre internett til en verdensomspennende hvitvaskingssentral. Det muliggjør handel med narkotika, våpen og mennesker på nettet, i tillegg til å være et sted hvor man kan bestille kriminelle tjenester, som for eksempel ran og drap.

Mafiaen har store ressurser og tilpasser seg raskt endrede samfunnsforhold, lovgivning og mottiltak fra myndighetene. Den fungerer som et internasjonalt firma med «ansatte» som innehar høy kompetanse, og den kunnskapen de ikke selv besitter, skaffer de seg ved å knytte til seg utro tjenere i form av advokater, revisorer, takstmenn, eiendomsmeglere og personer med annen form for spesialkompetanse. Det er velkjent at særlig østeuropeiske mafiaorganisasjoner rekrutterer unge mennesker med høy datakompetanse til å hjelpe dem med å begå svindel og utpressing på internett.

Aktørene som bedriver organisert kriminalitet, unndrar også skatter og avgifter og mange stjeler fra fellesskapet gjennom omfattende trygdesvindel. I tillegg hvitvasker de det kriminelle utbyttet gjennom «legale» foretak. Dette virker konkurransevridende: Det presser ut andre bedrifter og visker ut skillelinjen mellom den svarte og hvite økonomien. Resultatet er en grå økonomi, hvor noen få blir rike ved å bryte loven mens flertallet taper. I stedet for fellesskapstankegangen, som den nordiske modellen er bygget på, blir det den sterkeste og mest voldeliges rett som vinner fram.

Hvitvasking gjør det i tillegg vanskeligere å oppdage kriminelle handlinger og tilbakeføre utbyttet til ofrene, og det støter den alminnelige rettsoppfatningen når kriminelle nyter godt av pengene de har stjålet eller tjent ved å begå volds- og narkotikakriminalitet, selge ulovlige varer, svindle og bedra. Hvitvasking er også en alvorlig trussel mot betalingssystemer, da disse er helt avhengige av tillit mellom partene for å fungere.

I Økokrims rapport, Trusselvurdering – økonomisk kriminalitet og miljøkriminalitet 2011–2012, står det:

Kriminalitetsområdene skattekriminalitet, trygdekriminalitet og korrupsjon utgjør [en] svært høy risiko. Avgiftskriminalitet, subsidiebedragerier, konkurransekriminalitet, piratkopierte produkter og merkevareforfalskning (IPR), heleri og hvitvasking, verdipapirkriminalitet og konkurskriminalitet utgjør en høy risiko for samfunnet […] Erfaringene fra både ØKOKRIM og politidistriktene er at mange saker omfatter lovbrudd innen flere områder for økonomisk kriminalitet […] Kriminell aktivitet innen flere kriminalitetsområder ses ofte som en indikasjon på mer profesjonell og organisert virksomhet […] Kjennetegn ved organisert økonomisk kriminalitet er utstrakt bruk av dekkselskaper og stråmenn. En trend som kommer til syne i vårt datagrunnlag er utstrakt bruk av profesjonelle hjelpere, samtidig som informasjon fra utro tjenere synes å benyttes i større grad.

Den internasjonale økonomiens selvmotsigelse er at utbyttet fra kriminell virksomhet smører økonomien og bidrar til økt globalisering og vekst, samtidig som den undergraver den samme økonomien gjennom konkurransevridning, monopolisering og på sikt destruksjon av det frie markedet. Litt forenklet kan man si at den organiserte kriminaliteten fører med seg økonomiske goder for så mange at viljen til å bekjempe den blir svekket, selv om konsekvensene over tid, både for enkeltpersoner og samfunnet, er katastrofale.

Det er vel ingen som tror at et samfunn helt kan bli kvitt kriminaliteten. Det er heller ikke hensiktsmessig å bekjempe den fullstendig, fordi kostnaden rett og slett er for stor. Dessuten vil det å bekjempe all kriminalitet gripe for langt inn i privatlivets fred og skape et overvåkingssamfunn, og det er det ingen som ønsker. Det gjelder å holde kriminaliteten på et akseptabelt nivå. Men et annet aspekt, som ingen snakker om, og som etter min mening er motivasjon for ikke internasjonalt å rette et knusende slag mot mafiavirksomhet, er at kriminelle penger smører økonomien. Det kan dermed være fristende for enkelte lands myndigheter å opprettholde en viss balanse, slik at pengene fortsetter å strømme uten at det frie markedet bukker under. En slik tankegang og handlemåte vil over tid endre hele samfunnet i en negativ retning med økende grad av vold og trusler, og det vil svekke den norske stat. Hvis man ser nærmere på land i Europa som har betydelig større utfordringer med mafiavirksomhet enn hva som er tilfellet i Norge, og hvordan det påvirker samfunnet der, er det lettere å få øye på hvilke konsekvenser en slik utvikling vil ha på sikt.

Mafiaen i Italia, for eksempel, er i dag landets største «bank» og låner ut penger i en tid da landets øvrige finansinstitusjoner sliter tungt og reduserer utlånene sine. SOS Impresa, en organisasjon som jobber mot mafiavirksomhet i Italia, hevder at utlån fra kriminelle grupper er det som holder kapitalskrikende bedrifter flytende. Mafiaen har svimlende 65 milliarder euro i likviditet, og overskuddet årlig fra kriminell aktivitet er rundt 100 milliarder euro. Italia hadde muligens vært i samme situasjon som Hellas hvis det ikke hadde vært for mafiaen. Professor Friedrich Schneider, leder for økonomisk institutt ved Johannes Kepler Universität i Linz i Østerrike, har vært rådgiver for EU-kommisjonen. Han hevder at den svarte økonomien har holdt Italia flytende gjennom finanskrisen, og at så mye som 21 prosent av landets bruttonasjonalprodukt, eller 300 milliarder euro, er svarte penger. Det er med andre ord kriminelle aktører som sitter i førersetet i Italia. I Norge anslår man at den svarte økonomien utgjør rundt fem prosent av bruttonasjonalproduktet. I Finansdepartementets utredning, Tiltak mot skatteunndragelser (NOU:2009:4), står det følgende:

Skatteetaten i Norge har ikke forsøkt å beregne skattegapet i den senere tid. Ifølge Skatteunndragelsesutvalget har imidlertid skatteverket i Sverige anslått skattegapet til om lag 5 pst. av BNP og om lag 10 pst. av den utliknede skatten. Dette anslaget er nødvendigvis svært usikkert, og det er vanskelig å si hvorvidt Norge er på samme nivå som Sverige. Ettersom skattenivået er noe lavere i Norge enn i Sverige, er det kanskje rimelig å anta at nivået på skatteunndragelsen også er noe lavere i Norge. Men gitt at disse estimatene fra Sverige også gir et noenlunde riktig bilde av nivået på skatteunndragelser i Norge, innebærer dette at det unndras skatter og avgifter for i størrelsesorden 90 milliarder kroner i året.

Hvor stor andel av disse pengene som kan tilbakeføres til organisert kriminalitet, er usikkert, men det dreier seg utvilsomt om titalls milliarder årlig. I tillegg kommer utbyttet fra kriminell virksomhet, som bare for import og salg av cannabis, anslagvis utgjør 1,5–2 milliarder kroner årlig. Dette tallet er usikkert, men hvis man tar utgangspunkt i beslagstallene fra tollvesenet og politiet for 2012, som var i overkant av 2 tonn (2029 kilo), og antar at beslagene utgjør rundt 10–15 prosent av den totale mengden, vil det si rundt regnet 15–20 tonn. Gateprisen på hasj er 100 kroner per gram.

Det er liten tvil om at den organiserte kriminaliteten i Norge har utviklet seg i en negativ retning, og at en rekke faktorer, som for eksempel utvidelsen av EU østover, har medført større innslag av utenlandske bander og mafiaorganisasjoner i det kriminelle landskapet. Den norske velstanden er en honningkrukke, spesielt nå som Norge befinner seg i en særstilling i et Europa preget av finanskrise. I og med at det ikke er grensekontroll innad i Schengen-området, innebærer det at utenlandske kriminelle aktører enkelt kan ta seg til Norge og opptre med ukjent identitet. Hver tredje innsatte i norske fengsler har nå utenlandsk statsborgerskap, og tallet er stigende. I 2012 ble så mange som rundt 1000 rumenere pågrepet av norsk politi, og vinningskriminaliteten de begår, er ikke sjelden preget av grov vold. De nøyer seg ikke med å rane og stjele, men har i flere tilfeller påført ofrene sine betydelig skade i tillegg. En høy andel av utenlandske kriminelle i norske fengsler medfører også en stor trussel fordi det da i løpet av fengselsoppholdet blir etablert internasjonale forbindelser som kan benyttes i kriminell aktivitet. Mange nordmenn som sitter fengslet, i flere tilfeller for mindre alvorlige forhold da de er i starten av en kriminell løpebane, blir rekruttert og en del av en internasjonal mafiavirksomhet. Fengselsoppholdet blir da ikke rehabiliterende, men snarere et steg opp i det kriminelle hierarkiet. Fengslingen av utenlandske kriminelle undergraver således hele den norske tankegangen om tilbakeføring av lovbrytere til samfunnet som lovlydige borgere.

Det er flere grunner til at Norge befinner seg i en særstilling i Europa og har høy tiltrekningskraft på internasjonale mafiaorganisasjoner. Prisene på narkotika er høye, og det samme gjelder avgiftsnivået på alkohol, tobakk og luksusvarer. Formuesobjekter som biler, båter, motorsykler og andre verdigjenstander er dårlig sikret. Trygdeordningene er rause og enkle å misbruke. Momsen er høy, og det er lukrativt å smugle gull og diamanter fordi disse varene – i motsetning til i våre naboland – er momsbelagt. I tillegg har vi færrest antall politifolk per innbygger (1,69 per 1000 innbyggere) sammenlignet med alle andre land i Europa, ifølge tall fra politidistriktene og politiets særorganer. Og sist, men ikke minst, så har vi lave straffer og gode soningsforhold. Det gjør Norge til et attraktivt land for multikriminelle nettverk og organisasjoner. Vår geografiske beliggenhet er videre gunstig for russisk mafia og kriminelle nettverk fra Øst-Europa. Dessuten kan det virke som om det er blitt en lavere terskel for å handle med kriminelle og ty til lovbrudd for å spare penger. I slutten av oktober 2012 kunne NRK Sørlandet melde at: «Mange av de større selskapene i malerbransjen har nå gitt opp å få oppdrag i private boliger. Årsaken er at byggherrer og boligeiere stadig oftere velger svart arbeidskraft.» Noen uker senere, 19. november 2012, ble det avslørt at snekkere og malere på Gjøvik og i Askim hadde jobbet svart for 35 millioner kroner. Det kan virke som om vi i «verdens rikeste land» blir stadig mer grådige, og dette er i tilfelle meget gunstig for mafiaorganisasjoner. I Norge er moralen synkende og kriminaliteten derfor økende.

I Økokrims trusselvurdering under avsnittet om kriminalitetsfremmende faktorer, står det å lese:

Lojalitet, sammen med felles verdigrunnlag og normoppfatning, er avgjørende for et velfungerende samfunn. For stor utvanning av dette, kan føre til mer kriminalitet. Det er flere faktorer som er med på å ødelegge fellesverdier som det norske samfunnet bygger på. En «grådighetskultur» som tidvis kommer til syne, viser handlingsmønstre der målet er å tilegne seg så store verdier som mulig uten tanke for fellesskapet. En sosial aksept for slike handlinger, kombinert med materiell rikdom som et mål på vellykkethet, kan føre til liberalisering av våre kulturelle normer. Jo mer allmenngyldige slike mål blir, desto sterkere vil de påvirke de kulturelle normene over tid. Den sosiale stigmatiseringen i forbindelse med enkelte økonomiske lovbrudd eller miljøkriminalitet er i utgangspunktet svak, noe som gjør disse kriminalitetsformene særlig utsatt for normerosjon.

Den organiserte kriminelle virksomheten er en pågående prosess i alle «siviliserte» samfunn, og den er avhengig av en del rammevilkår for å lykkes. Det er ingen uenighet verken hos politi, påtalemyndighet eller forskere om at rammevilkårene i Norge er meget gode. Et velorganisert samfunn med høy rettssikkerhet, rause trygdeordninger og høy levestandard er paradoksalt nok et drømmescenario for mafiaorganisasjoner. Men det er noe helt annet som er hovedårsaken til at kriminelle nettverk etablerer seg i Norge, nemlig Schengen-samarbeidet. Utvidelsen av Schengen til å omfatte en rekke land med langt dårligere levestandard enn Norge, som for eksempel Romania, gjør det fristende for kriminelle fra disse landene å reise til Norge for å begå kriminalitet. Den nylig innførte grenseboerfriheten mellom Norge og Russland i Nord-Norge, som innebærer passfrihet for beboere innenfor 30 kilometer fra grensen, kan føre til at russisk mafia for alvor fester grepet her til lands. Kriminelle grupperinger som herjet i Sverige i årevis, deriblant lovløse serbere, har begynt å se til Norge, og på vårparten, ifølge den danske avisen Politiken, kommer flere hundre kriminelle chilenere til Europa og Norge for å rane og begå innbruddsraid i private hjem. Velorganiserte kriminelle nettverk med base i Nigeria og Marokko reiser til Italia og Hellas, hvor grensekontrollen er svak, og fortsetter nordover for å selge narkotika og sex. Schengen-området er ikke sikrere enn den grensekontrollen som blir utført i sonens ytre grenser. Ifølge Transparency International har alle land med en korrupsjonsindeks på under 5 et stort problem med korrupsjon. Dermed er Norge helt avhengig av at land som for eksempel Slovakia med en korrupsjonsindeks på 4, Tsjekkia på 4,4 og Ungarn på 4,6, stopper kriminelle som forsøker å ta seg inn i Europa. Men det er ikke bare de nye landene som sliter med dette samfunnsproblemet og dermed er attraktive transittland for kriminelle bander. Italia har en indeks på 3,9 og Hellas har 3,4. De stadig økende økonomiske forskjellene mellom Norge og andre europeiske land på grunn av finanskrisen, gjør som nevnt Norge til en attraktiv destinasjon for kriminelle som har lyktes i å ta seg forbi Europas yttergrense.

Serbia har fått innvilget kandidatstatus og kan dermed bli innlemmet i Den europeiske union. Kriminelle grupperinger fra Balkan har medlemmer med flere års utdannelse innenfor teknologi og spaning, og mange av dem har også militær bakgrunn og krigserfaring. Dette er kriminelle som står opp om morgenen og trener, og som er vel så godt trent, utstyrt og dyktige som politiet. Det er naivt å tro at ingen av disse mafiaorganisasjonene vil etablere seg i Norge når grensene åpnes opp. Dette gjelder også for den nevnte russiske mafiaen, og det er stor sannsynlighet for, basert på erfaringer fra andre land i Europa, at kriminelle serbere og russere vil rekruttere og trene opp norske kriminelle og innlemme dem i virksomheten sin.

Det er veldig enkelt å oppholde seg ulovlig i Norge ved hjelp av falsk ID anskaffet i EU-land hvor korrupsjonsnivået er høyt, eller ved hjelp av falske dokumenter, og kriminelle fra Russland og Øst-Europa besitter kompetansen som trengs for å produsere dette. Papirene kan man lett skaffe til veie på internett for en relativt billig penge. Det er tre ulike motivasjonsfaktorer for å erverve falsk ID: ulovlig opphold i Norge og tilgang til velferdssamfunnets goder, trygdesvindel eller å stjele en annen persons identitet. I dagens samfunn er ID en vare som verdsettes utfra autentisitet, ifølge analysehuset Risk Information Group. ID-er med høy autentisitet kan gi en person et helt nytt liv og har derfor høy verdi. Statens institutt for forbruksforskning (SIFO) har kartlagt omfanget av problemet i Norge, og konkluderer med at mer enn 400 000 nordmenn har mistet, eller blitt frastjålet, dokumenter med personinformasjon. Nesten 90 000 pass og førerkort er på avveier. Ifølge Risk Information Group er det meget enkelt å misbruke en annen persons identitet, og i de fleste tilfeller benytter gjerningspersonen internett til å identifisere ofrene sine, gjerne via skattelistene. Sosiale medier er også en hyppig brukt informasjonskanal fordi det er enkelt å innhente opplysninger som navn, adresse, postnummer, navn på barn og ektefelle, det siste feriemålet og lignende. Veldig mange legger ukritisk ut slike opplysninger, noe som fører til at et stort antall mennesker kan se det. Personnummeret stjeler kriminelle ved å finne ut hvor ofrene bor og overvåke postkassen. Dokumenter som inneholder personnummer sendes ofte i posten, for eksempel selvangivelsen, skatteoppgjøret eller bankkort. Tiden det tar fra identiteten blir stjålet til ofrene blir oppmerksomme på det, er gjerne ett til to år, og i løpet av den perioden har gjerningspersonen rukket å gjøre mye skade. I mange tilfeller er det blitt handlet på kreditt og offeret sitter igjen med en stor personlig gjeld.

Kriminelle asylsøkere opererer ofte med falsk ID, og dette skaper en stor utfordring for norsk politi. Ifølge Politiets utlendingsenhet (PU) er det mye vanskeligere å transportere ut kriminelle asylsøkere enn andre som har søkt asyl fordi de skjuler identiteten sin. Politiet er nødt til å avklare identiteten før de kan sende en person ut av landet. Dermed havner disse asylsøkerne på asylmottak, hvor de begår kriminalitet og rekrutterer andre personer som befinner seg i en sårbar situasjon. Asylsøkere som i utgangspunktet ikke er kriminelle blir i mange tilfeller rekruttert av kriminelle nettverk og ender som narkotikaselgere eller blir satt til å utføre andre lovbrudd. Politiet har et stort etterretningshull her. De kjenner ikke til omfanget, men de vet at det foregår i stor skala. De fleste kriminelle asylsøkerne kommer fra Polen, Litauen og Romania og har falsk ID, men et stort antall kommer også fra Vest-Afrika. Det faktum at de er tidligere straffedømte og innehar falske dokumenter, er en klar indikasjon på at de er tilknyttet kriminelle nettverk som har sendt dem til Norge for å begå lovbrudd. I 2012 kom det rundt 9000 asylsøkere til Norge. Hvis man antar at kriminalitetsraten er lik den vi har i Norge – 41 per 1000 innbyggere – utgjør kriminelle asylsøkere i underkant av 400. I og med at kriminalitetsraten for innvandrere, og da særlig fra ikke-vestlige land, ligger noe høyere, er det grunn til å anta at rundt 500 kriminelle registrerte asylsøkere kommer til Norge årlig. I tillegg kommer det en rekke personer som ikke blir registrert av norske myndigheter, og dermed er nok tallet betydelig høyere.

Narkotika er fortsatt et lukrativt kriminalitetsområde. I første halvår av 2012 var antall narkotikabeslag rekordhøyt. Antall saker økte med to prosent sammenlignet med første halvår av 2011, som for øvrig var et rekordår, ifølge tall fra Kripos. Totalt ble det registrert 13 628 narkotikasaker. Dette er det høyeste antall saker som noen gang er registrert i løpet av de seks første månedene av et kalenderår. Beslaget av cannabis er størst. Totalt ble det beslaglagt 1225 kilo av stoffet. Mesteparten av cannabisen kommer fra Marokko, men mye dyrkes også her i landet, og det er særlig kriminelle vietnamesere som etablerer plantasjer i leiligheter eller hus. Videre ble det i første halvdel av 2012 beslaglagt 160 kilo amfetamin og metamfetamin, 16 kilo heroin og 27 kilo kokain. Alle kriminelle nettverk som opererer i Norge, befatter seg med narkotika, og til tross for politiets innsats og økte straffer, er profitten så høy at det ikke virker avskrekkende. En stor bekymring knytter seg til nye rusmidler, og da særlig syntetiske cannabinoider, stoff med noenlunde samme virkning som cannabis. Stoffet blir solgt over internett, og det er billig. Rusen kommer fort og går raskt over, noe som gjør det lett å skjule misbruk for omverdenen. Det er behov for kun små doser for å få virkning, og stoffet gir ikke utslag på urinprøver. I første halvår av 2012 gjorde politiet 100 beslag av syntetiske cannabinoider (jf. 67 i første halvår av 2011). Syntetiske cannabinoider blir for det meste produsert i Kina, men ifølge Kripos er det også blitt oppdaget produksjon i Europa. I 2011 ble 49 nye narkotiske stoffer registrert på verdensbasis. Det er det største antallet som noensinne er rapportert i ett enkelt år, viser en rapport fra EUs narkotikabyrå. Tallene for 2012 viser ingen nedgang. 50 nye stoffer ble påvist, og ifølge SIRUS (Statens institutt for rusmiddelforskning) har 25 av disse funnet veien til Norge. Bruken av syntetiske cannabinoider og annet såkalt designerdop øker kraftig. Mange av disse nye stoffene står ikke på narkotikalisten, noe som gjør det langt enklere å selge dem, og i tillegg er de som nevnt veldig potente og mye farligere enn cannabis. Ifølge Folkehelseinstituttet kan syntetiske cannabinoider føre til alvorlige forgiftninger, og det er rapportert om mange dødsfall på verdensbasis, blant annet en rekke hjerteinfarkt hos tenåringer. Stoffet blir vanligvis solgt i pulverform, eller det er sprøytet inn i en urteblanding som selges på internett under betegnelser som «Herbal Highs» og «Legal Highs». På ny har vi nå å gjøre med en trend med house-parties hvor det omsettes større mengder av denne typen narkotika, og internasjonale aktører ser gode profittmuligheter her. Ifølge Det europeiske overvåkingssenteret for narkotika og narkotikamisbruk (EONN) har bruken av tradisjonelle stoffer stabilisert seg på et høyt nivå, og bruken av syntetiske stoffer er økende. Det mest framtredende bruksmønsteret er såkalt blandingsbruk, hvor misbrukerne inntar flere typer ulovlige rusmidler samt alkohol og legemidler samtidig. Statistikken viser med andre ord at narkotikamarkedet i Norge vokser og stadig er i endring. Internett har blitt en stadig viktigere markedsplass, og salgsteknikkene har blitt mer avanserte. Det blir benyttet løsninger som beskytter identiteten til både kjøper og selger, noe som gjør det meget vanskelig for politiet å identifisere gjerningspersonene. Alle mafiaorganisasjoner som opptrer i Norge, befatter seg som nevnt med narkotika i tillegg til at de involverer seg i stadig flere kriminalitetsområder, og fortsatt er salg av ulovlige rusmidler kjernevirksomheten til de kriminelle nettverkene.

Når det gjelder menneskehandel, er det for det meste kvinner som tvinges ut i prostitusjon, men det dukker stadig opp saker som involverer barn, tvangsarbeid, tvangstjenester og tvangsekteskap. De største aktørene innenfor denne kriminalitetstypen er vestafrikanere – fortrinnsvis nigerianere – og østeuropeere. I økonomisk omfang har menneskehandel passert narkotikahandelen fordi jentene kan selges flere ganger i motsetning til narkotikaen. Barn kan ifølge en britisk undersøkelse tjene inn 160 000 euro til bakmannen årlig, noe som utgjør omtrent 1 280 000 norske kroner. Politiet antar at inntjeningen er like høy i Norge. Omfanget av menneskehandel på verdensbasis er ifølge FN på mellom fem og syv milliarder dollar årlig, og antall ofre er anslagsvis fire millioner. Kvinner og barn er mest utsatt på grunn av veksten i sex- og underholdningsindustrien. Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa (OSSE) antar at så mange som 1,2 millioner barn enten blir brukt som tiggere og lommetyver, hushjelper og arbeidskraft i butikker og restauranter eller utnyttet i sex- og narkotikaindustrien.

Antall vinningsforbrytelser økte med syv prosent fra første halvår 2011 til første halvår 2012, og det ble anmeldt 22 904 narkotikaforbrytelser. Dette er en økning på 3,8 prosent. De siste fem årene har antall narkotikasaker økt med 15,4 prosent.

Innenfor området økonomiske forbrytelser har økningen de siste fem årene vært på 21,6 prosent, og de fleste sakene dreier seg om grovt bedrageri. Alle disse kategoriene er kjent som «kjerneområdene» til organiserte kriminelle nettverk.

Sigarettsmugling er økende fordi det innebærer lav risiko og høy profitt. Her er polakker hovedaktører, men også litauere har kastet seg over denne geskjeften. Profitten investeres gjerne i ny og mer alvorlig kriminalitet, og er således en forholdvis risikofri måte å finansiere mer alvorlig og samfunnsundergravende lovbrudd på. Per 30. september var det i 2012 beslaglagt mer enn syv millioner sigaretter.

Den grensekryssende kriminaliteten øker, og det blir et stadig større avhengighetsforhold mellom norske og utenlandske aktører. De samarbeider og handler med hverandre etter behov, og kommunikasjonen dem imellom foregår stadig mer via internett, og oftere og oftere på Facebook og Twitter. For eksempel ble et pakistansk gjengmedlem likvidert etter at oppdragsgiveren og drapsmannen hadde kommunisert via en falsk profil på Facebook. Den teknologiske utviklingen med smarttelefoner og sosiale nettverk har dramatisk redusert den direkte kontakten mellom gjerningsperson og offer, og mellom kriminelle, noe som gjør det betydelig vanskeligere for politiet å innhente etterretningsinformasjon og koble kriminelle til hverandre. Politiets «nye metoder», som for eksempel kommunikasjonskontroll og hemmelig ransaking, er dermed allerede i ferd med å bli avleggs. Det er et faktum at profesjonelle kriminelle aktører som inngår i mafiaorganisasjoner, som regel ligger et hestehode foran politiet, tar i bruk nye framgangsmåter og beveger seg inn på nye kriminalitetsområder før lovens håndhevere har klart å identifisere den nye trusselen.

De kriminelle motorsykkelklubbene er mer sentrale innenfor narkotikaomsetningen enn tidligere antatt, gjennom aktørene de har knyttet til seg, som andre MC-klubber og kriminelle uten tilknytning til MC-miljøet. Personer i miljøet bedriver torpedovirksomhet og utpressing, og i tillegg dukker det opp stadig flere tilfeller hvor de forsøker å påvirke og korrumpere offentlig ansatte, samt true journalister. Så sent som 1. februar 2012 pågrep for eksempel politiet i Tromsø et prøvemedlem i Hells Angels og siktet ham for trusler mot en polititjenestemann og hans familie. Mannen hadde forsøkt å påvirke politimannens utførelse av sin tjeneste.

Andre grupperinger har også en viktig rolle i narkotikaomsetningen. Litauere og polakker er sentrale innenfor amfetamin og metamfetamin samt vinningskriminalitet, og benytter landsmenn som er etablert i Norge til å rekognosere, skjule og oppbevare narkotikaen og det kriminelle utbyttet. De har i tillegg lav terskel for å begå grov vold og drap. Marokkanere er sentrale innenfor cannabis og benytter familiære nettverk til å begå kriminaliteten. De handler i omfattende grad med andre kriminelle grupperinger og samarbeider med europeiske transportselskaper. Området rundt Akerselva i Oslo har lenge vært et velkjent område for omsetting av narkotika, og da særlig cannabis. Oslo-politiets Seksjon for organisert kriminalitet iverksatte en operasjon for å ta bakmennene som forsynte gateselgerne langs Akerselva med hasj. I nesten to år jobbet politiet med å kartlegge den norske delen av nettverket, før de slo til og beslagla 1,2 tonn hasj av nettverkets antatte import på rundt to tonn. 14 menn ble pågrepet i aksjonen, også den antatte hovedmannen, en marokkaner. Blant marokkanerens samarbeidspartnere fant politiet nordmenn, albanere, serbere og pakistanere. Dette indikerer at kriminelle nettverk i Norge ikke lenger er knyttet til etnisitet, men at konstellasjonene er blitt mer profesjonalisert ved at aktørene «ansettes» ut fra kompetanse og kriminell erfaring. Gateselgerne var for det meste afrikanske asylsøkere, noe som tyder på at nettverket rekrutterte selgerne sine blant ressurssvake mennesker som ventet på svar på asylsøknaden sin.

De pakistanske gjengene har fortsatt narkotikakriminalitet som hovedgeskjeft, men har nå også gått inn på eiersiden i flere butikker og begynt å blande den svarte økonomien inn i den lovlydige. Det virker som om gjengene nå har gjennomgått et generasjonsskifte, og det er nye medlemmer som står for mesteparten av kriminaliteten. En rekke skyteepisoder i Oslos gater i 2012 kan mest sannsynlig tilskrives pakistanske gjenger. I januar 2013 var det 44 voldsepisoder som involverte våpen, og i begynnelsen av februar var det to nye skytehendelser på Tøyen og ved Rødtvet i Oslo.

Karakteristisk for dem som driver med organisert kriminalitet er evnen og viljen til å benytte grov vold. Enkelte er også villige til å begå drap for å rydde av veien motstandere. Resultatet er et mer brutalt samfunn, hvor også uskyldige ofre blir rammet. Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse anslår at det forekommer rundt 165 000 voldsepisoder hvert eneste år i Norge, noe som tilsvarer 450 tilfeller hver dag. Dette er langt høyere enn det antallet voldsepisoder som anmeldes hvert år. Politiets innbyggerundersøkelse konkluderer også med at det forekommer mange voldsepisoder som politiet aldri får kjennskap til. Tre av fem personer som sa de hadde vært utsatt for vold, utpressing eller trusler det siste året, hadde ikke anmeldt dette til politiet. Utpressing fører i mange tilfeller til mer kriminalitet. I mangel av penger, kan et offer bli tvunget til å stjele og rane for å redde seg selv. Offeret blir dermed trukket inn i en ond sirkel hvor vedkommende blir presset til stadig å begå mer alvorlig kriminalitet. Mafiaorganisasjoner er spesielt aktive innenfor utpressing, og Kripos har registrert hendelser hvor gjeld er blitt drevet inn ved bruk av vold og trusler mot familiemedlemmer. Personer i det kriminelle MC-miljøet er sentrale innenfor utpressing og torpedovirksomhet, og de bruker supporterklubber og støttegrupper til å utføre kriminaliteten for seg. Mange av disse personene har voldelig bakgrunn og misbruker narkotika og anabole steroider. Kategorien drap, derimot, er ikke økende, men stabil. I 2012 ble det begått 30 drap, mot 34 i 2011 og 31 i 2010. Imidlertid har Norge i mange år ligget på Europa-toppen når det gjelder overdosedødsfall. I 2011 omkom 294 personer på denne måten. Flere dør av overdose enn i trafikken, ifølge Helsedirektoratet. Politiet kjenner til at kriminelle miljøer benytter såkalte judasdoser, eller påførte overdoser, for å kvitte seg med brysomme personer. Særlig overfor mennesker som bruker narkotika fra før av, for da virker det ikke mistenkelig at vedkommende har dødd på grunn av en overdose. I tillegg mener rettsmedisinere at det blir begått flere drap årlig som aldri blir oppdaget fordi politiet ikke er villig til å betale for obduksjon. Hvorfor er det slik at den etaten som må bruke av budsjettet sitt for å betale for en obduksjon, skal bestemme hvorvidt den skal finne sted eller ikke? Det er ikke vanskelig å forestille seg at det da forekommer mistenkelige dødsfall hvor det aldri blir gjennomført noen obduksjon fordi en leder i politiet heller ønsker å prioritere for eksempel overtid eller investering i nytt utstyr. I straffesaksregisteret registreres også såkalte undersøkelsessaker, for eksempel etter brann, melding om savnet person eller mistenkelig dødsfall. Hvis en slik sak ikke er registrert med et lovbrudd på uttrekkstidspunktet, er den ikke å regne som en anmeldt straffesak og inngår dermed ikke i statistikken. Men det er ikke bare sivile borgere som opplever vold og trusler. Politiets egne ansatte og andre i rettssystemet har ved flere anledninger mottatt trusler fra kriminelle miljøer, og i noen tilfeller er truslene blitt etterfulgt av konkrete anslag mot enkeltpersoner. Spesielt utsatt er politiets spanere, som i sitt daglige virke jobber tett opp mot miljøene for å innhente etterretningsinformasjon og aksjonere mot kriminelle. Tidligere leder av avdelingen Spesielle operasjoner og Gjengprosjektet ved Oslo politidistrikt, Eirik Jensen, har flere ganger mottatt drapstrusler. Ved ett tilfelle utlovet en kjent spritsmugler, som på det tidspunktet sonet en lengre dom, en dusør på 500 000 kroner til den, eller de, som ville utføre et attentat mot Jensen. Etter at Jensen ble varslet av en informant, ble det iverksatt tiltak som forhindret attentatet. Det er også flere eksempler på aktører i næringslivet som blir truet inn i kriminelle operasjoner, eller blir presset til å oppgi næringsvirksomheten sin fordi kriminelle ønsker å etablere en legal front for sine ulovligheter i den samme bransjen. Et eksempel på en kriminell som er straffedømt for slike forhold, er den antatte lederen av Hells Angels, Leif Ivar Kristiansen, som blant annet er domfelt for trusler mot konkurrerende forretningsvirksomhet. Kristiansen eier flere tatoveringsstudioer, og en 27-åring i Trondheim som ønsket å starte et tatoveringsstudio, mottok grove trusler fra Hells Angels.

De kriminelle MC-klubbene er også aktive innenfor torpedovirksomhet, noe kriminelle eks-jugoslaver også anser som et lukrativt forretningsområde, og dette foregår som oftest i den grå eller svarte økonomien. Pengene blir krevd inn ved hjelp av trusler og vold i stedet for gjennom rettsapparatet. Ofrene er enten for redde til å anmelde forholdet til politiet, eller de har selv begått lovbrudd og ønsker naturlig nok ikke å fortelle ordensmakten om det. Bandidos etablerte et «legitimt» selskap, Bandidos Inkasso, hvor de i kraft av sitt rykte og sin historikk som en kriminell MC-klubb med lav terskel for voldsutøvelse, krevde inn utestående fordringer ved å troppe opp på døra til skyldneren. Ifølge etnisk norske kriminelle med lang fartstid i Oslos underverden, blir leiemordere flydd inn til Norge for å utføre attentater. Noen blir til og med drept. Dette er tidligere elitesoldater med krigserfaring fra Tsjetsjenia, Kosovo og Bosnia, som sørger for at ofrene «forsvinner». Per i dag er det mer enn 1200 personer i politiets savnetregister. Slike forsvinninger er i mange tilfeller knyttet til såkalt beskyttelsesvirksomhet, som i de fleste tilfeller foregår i lukkede miljøer, og da særlig innenfor grupper av samme etnisitet. Av den grunn blir sakene sjelden anmeldt og får heller ikke oppmerksomhet fra media. De vietnamesiske og pakistanske miljøene er grupper hvor dette særlig foregår. Butikkeiere og lignende blir presset til å betale et månedlig beløp for at «beskytterne» ikke skal vandalisere eiendom eller utøve vold mot ansatte. De siste ti årene er det få saker av denne typen som har blitt anmeldt.

EU har definert elleve punkter som karakteriserer organisert kriminalitet, og minst seks av disse må være oppfylt hvis lovbruddene skal bli behandlet som det av politi og rettsvesen:

Det må være et samarbeid mellom flere enn to personer, og aktørene må ha tildelte oppgaver. Kriminaliteten må foregå over en lang eller ubegrenset tidsperiode, og det må foreligge en form for disiplin og kontroll. I tillegg må det være mistanke om gjennomførte alvorlige kriminelle handlinger, og virksomheten må foregå på et internasjonalt nivå. Det vil si at kriminaliteten er grenseoverskridende. Aktørene må ha brukt vold eller trusler, benyttet seg av kommersielle eller forretningsmessige strukturer, og ha deltatt i hvitvasking. Og de må utøve innflytelse på politikk, media, offentlig forvaltning, rettsmyndigheter eller økonomi. Til slutt må de være styrt av en målsetting om vinning og/eller makt. Blant de seks punktene som er påkrevd hvis det skal være snakk om en organisert kriminell gruppe, må samarbeid mellom flere enn to personer over en lang eller ubegrenset tidsperiode, være til stede. Det må også ha vært gjennomført alvorlige kriminelle handlinger, og gruppa må ha vært styrt av en målsetting om vinning og/eller makt. Hvis politiet kan bevise at kriminelle i en straffesak oppfyller disse kriteriene, kan de bli dømt etter den såkalte mafiaparagrafen og få vesentlig strengere straff. Problemet med mafiaparagrafen er at den er innrettet mot mer tradisjonelle mafiaorganisasjoner og ikke helt favner den nye og mer organiske mafiavirksomheten, hvor personer snarere er en del av løst sammensatte nettverk og jobber sammen mer på oppdragsbasis enn på fast basis. Det er med andre ord ulike konstellasjoner av kriminelle fra sak til sak, og dette utnytter ofte advokatene ved å argumentere overfor retten med at de anklagede ikke har samarbeidet over en lang periode, og dermed ikke kan dømmes etter mafiaparagrafen. Lovverket er med andre ord ikke oppdatert til å håndtere en form for organisert kriminalitet som er mer organisk enn hierarkisk bygd opp, men like alvorlig og samfunnsundergravende som tradisjonell mafiavirksomhet. Eirik Jensen, den nevnte tidligere leder av Gjengprosjektet ved Oslo politidistrikt, mener ordlyden i paragrafen krasjer med det politiet ser av organisert kriminalitet i dag. «Det som kjennetegner organisert kriminalitet, er at den består av mange forskjellige elementer. Kriminelle kan kjøpe tjenester som ranslag, opplysninger og torpedoer. Derfor er det vanskelig for oss å bevise hvem som er en del av nettverket og ikke. Kravet for å bevise organiseringen ligger for høyt. Det er for mye rom for tolkninger, og paragrafen må spisses og gjøres mer brukervennlig for politiet», sier Jensen, og nevner Hells Angels og Bandidos som eksempler på grupper som politiet ikke har klart å domfelle som kriminelle miljøer.

De siste ti årene har antall utenlandske innsatte i norske fengsler økt betydelig, noe som gjenspeiler større innslag av utenlandske nettverk i det kriminelle landskapet. I 2000 hadde 16 prosent av de innsatte utenlandsk statsborgerskap. I juni 2012 var andelen 33 prosent. De innsatte kommer fra 120 ulike nasjoner, men det er hovedsakelig personer fra EU-land som står for den høye veksten. For mange utenlandske kriminelle er ikke soning i norske fengsler særlig avskrekkende, siden de kommer fra land hvor soningsforholdene er mye verre. I tillegg medfører tregheten i straffesakssystemet i Norge at det ikke er kriminalitetsforebyggende å bli tatt av politiet, i og med at aktørene har anledning til å forlate landet før saken kommer opp for domstolen.