Alexia Bohwim

Frognerfitter

roman

© 2008 Kagge Forlag AS

Formgivning: Anna Martine Nilsen

Omslagsfoto: Neil Guegan/zefa/Corbis/Scanpix

Layout: akzidenzDTP, Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-1369-6

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 30

0161 Oslo

www.kagge.no

til Sissel fra Alexia

Midt i begynnelsen

Jeg skulle til å tenne meg en røyk da jeg kom på røykeloven. Selv på Frogners kuleste kafé ble helseminister Høybråtens lov overholdt. Jeg så meg rundt i det røykfrie lokalet. Ved et bord ved vinduet satt Desirée og skulte stygt på alle damer under førti med tenner, mens arkitekt Mørk høflig himlet med fulle øyne hver gang hun høylytt kommenterte nyankomne rivalinner. På den flekkete hvite murstensveggen bak dem hang et sort, rosa og hvitt mosaikkbilde av en brukket sigarett. Veldig symbolsk og veldig typisk for han som hadde laget det, Lloyd. Kunstneren og altmuligmannen hadde beæret Tiffani med et av sine stadig sjeldnere besøk, og skvatt nervøst til hver gang ytterdøren åpnet seg. Ikke bare på grunn av Desirées utbrudd, men fordi det alltid var en eller annen sjalu ektemann som lette etter ham. Lloyd var i begynnelsen av førtiårene, høy og utrolig tynn. Ikke bare i kroppen, men også i håret. Det siste prøvde han å skjule med en sort ribbestrikket lue som det sto «FBI» med røde bokstaver på. På tross av den puslete fremtoningen var det noe skummelt ved ham. Det hadde tatt meg flere år å finne ut om jeg likte ham eller ikke, og ikke minst: Å finne ut hvorfor han hadde så grisedraget på damer selv jeg syntes var kule. Til slutt fulgte jeg magefølelsen − fyren gjorde så lite for å bli likt at jeg kunne ikke la være å like ham selv. Dessuten hadde han alltid vært kul mot Susy − hans store kjærlighet.

Kafeen var halvfull, og Mike og jeg satt ved personalbordet ved inngangsdøren. Den yngste sønnen min holdt hendene mot venstre kjeve og den nyborede seksårsjekselen.

Mobiltelefonen min ringte, og jeg fikk enda et påskudd for å gå utenfor. Ringelyden var «Hungry like the wolf» av Duran Duran. Den var sunget inn av meg i pepperrus og ikke av frontfigur Simon le Bon, som sikkert hadde vært i samme forfatning da han sang inn originalen. Displayet viste Line, storesøsteren til Susy. Line og jeg hadde fremdeles et noe anspent forhold etter at hun hadde tvangssendt lillesøsteren sin til Vangseter, Norges svar på Betty Ford-klinikken. Susy var min tvillingsjel og den lyse versjonen av meg selv. Mitt snille alter ego. Vi fleipet ofte med at folk trodde jeg var den kjipe mørke, men sannheten var at det var Susy som var drittsekken. En festglad drittsekk, for var det en tappekran å se, var Susy som regel ikke langt unna. Hun elsket å feste like mye som hun hatet å jobbe, og som mor til en tenåring var ikke det fullt så bra. De fleste hadde liten forståelse for at Susy levde som hun gjorde, og skjønte ikke at det blide ansiktet hennes egentlig var trist. Jeg fyrte meg opp en Prince og tok motvillig telefonen. Tenkte med skrekk på gårsdagen da jeg hadde latt Susy drikke en sixpack på kjøkkenet mitt før jeg sendte henne av gårde med en femtilapp og to sovepiller. Nå kom det vel til å hagle med beskyldninger eller spørsmål om hvor Susy var. Bla bla.

− Er det noe galt med Susy? spurte jeg av gammel vane.

Den røde 21-bussen kjørte langsomt forbi med kurs for Bislett. Desirée skrålte ved baren og bestilte nye drinker.

− Susy er død, svarte Line.

Jeg ble halv på et halvt sekund.

Mine øyne

En uke senere sto jeg hjemme og ventet på Line. Fra soveromsvinduet kunne jeg se rett inn i den lekre stuen til restaurantkongen Fahrads vakre datter Catalina. Catalina hadde for ikke lenge siden giftet seg med en gammel klassekamerat av meg, Rasmus Ulriksen, åtte år eldre enn henne. Helt fra vi var drittunger, hadde han vært en kvinneforfører av rang, men dessverre elsket han å snorte cola høyere enn han kunne elske noen kvinne. Han hadde imidlertid uvitende gjort sitt livs scoop for fem år siden, da han ble far for første gang. Etter mye frem og tilbake hadde det blitt avgjort at det var han, og ikke en enda mer colasnortende skuespiller, som hadde vært så uheldig å få barn med den smellvakre, unge modellen. Hun fikk sin revansj senere, da hun giftet seg med en mektig ungkar. Slik fikk man også en plutselig og etterlengtet respekt for hr. Ulriksen og ikke minst − alenemødre.

− Jeg ødelegger for alle rundt meg, sa Susy den siste dagen jeg så henne, men i løpet av de siste årene var jeg blitt vant til selvbebreidelsene hennes.

Jeg tok på meg jakken min og gikk ut for å møte Line. I oppgangen så jeg oppgitt på de stygge postkassene på stativet. På min sto det Billie, Milo og Mike Bohr med sprittusj på blå maskeringstape. Men jeg grøsset av forakt da jeg så de blanke messingskiltene som prydet postkassene på den andre siden av gaten. Alltid i opposisjon. En konsekvens av den egenskapen var få, men gode venner. Vel, det var nok flere grunner til denne manglende populariteten, og egentlig hadde jeg vel bare én ordentlig venn. Nå skulle jeg se henne for siste gang. På likskue. Jeg hadde ikke lyst, men jeg måtte. Man sa liksom ikke nei til noe sånt.

Klokken ti presis rullet Line opp på fortauet. I den svære bilen hun kjørte, virket hun enda mindre enn hun egentlig var. Det blonde håret lå tett inntil det lille fine ansiktet.

− Du må ikke få sjokk når du ser henne.

Line så ut av vinduet og ga finger’n til en gråhåret mann som slepte med seg hunden sin bortover fortauet.

− Jeg har aldri sett et dødt menneske før.

Halsen min var enda tørrere enn vanlig. Det var vanskelig å snakke.

− Hun er pen. Det ser ut som hun har det bra. Er ikke overdose som en lang søvn?

Jeg svarte ikke. Hvordan kunne jeg vite det? Jeg bare gruet meg, men turde ikke si det. Line virket så tapper. Jeg skammet seg over min egen feighet, den overveldende følelsen av å ha blitt forlatt. Det var jo tross alt hennes søster som var død.

− Vi fant forresten noe i lommen hennes.

Line så på meg.

− Hva da? Nervene meldte seg på grunn av sovepillene jeg hadde gitt fra meg.

− Et istykkerrevet sort-hvitt-bilde av en kineser i smoking, svarte Line.

Jeg spurte om jeg kunne få bildet. Jeg sa ikke noe om hvorfor jeg ville ha det, jeg bare stirret ned på det gulnede fotografiet av en liten mann med store, triste øyne.

− Tusen takk, sa jeg, og la det ødelagte bildet forsiktig i bagen.

Line gikk først inn da vi kom til kapellet ved Rikshospitalet. Jeg satt i en hvit korridor og ventet. Jeg kunne høre at hun gråt stille og småsnakket med lillesøsteren sin. Etter en stund kom hun ut.

− Du kan gå inn nå. Det går bra, sa hun.

Jeg gikk inn den halvåpne døren. Midt i rommet sto en hvit kiste. Det var helt stille der, og kjølig. Langs de grå veggene sto det flere kjøkkenstoler for dem som måtte få lyst til å sette seg ned. Jeg gikk rett bort til kisten. Der så jeg noen lyse hår jeg kjente så altfor godt igjen, og etter hvert et ansikt jeg ikke kjente fullt så godt igjen. Det var rart å se det uten mimikk, og øynene hadde begynt å synke inn i hodeskallen. Jeg la hånden min på det kalde hodet hennes, og klappet det sakte.

− Hva faen er det du har gjort nå? Jeg bøyde meg og kysset henne på det gummiaktige kinnet. Idet jeg reiste meg, så det ut som om Susy smilte. Det smilet var det eneste jeg ville ta med meg videre derfra.

Frogner kirke er en av de få kirkene i Oslo som ikke er frittliggende. Den står midt blant bydelens leiegårder og består av to kapeller, et stort og et lite. Det store kapellet var halvfullt, kaldt og stille.

Jeg gikk opp på talerstolen og enset så vidt at det var mange som ikke hadde glemt Susy. I minneordet sa jeg at jeg med få unntak hadde likt kjærestene hennes, og for ikke å få noia og drite meg helt ut, unngikk jeg bevisst å se hvem av dem som var der.

Etterpå kom de på rekke og rad ut av kirken − beilerne til kvinnen som så brått hadde forlatt dem for andre gang. Ingen løfter om et lykkelig liv kunne lokke henne tilbake nå. En gråtende Per hadde slått henne for siste gang. Han kunne roe ned sin evigvarende sjalusi med at hun aldri skulle få flere barn enn deres felles sønn, Victor. En sønn han ikke kjente. Ut av kirken kom også Hansen, den vakre junkien hun hadde kastet bort sine siste uker på. Jeg ble kvalm da jeg så ham gå nonchalant forbi den høye, tynne tenåringsgutten med de sorte solbrillene som lente seg inntil kirkeveggen. Victor trengte ikke å vente på mamma lenger. For en gangs skyld kunne han være sikker på at hun ikke kom.

Jeg skulle til å gå forbi Cecilie, en av de få damene Susy og jeg syntes var kule, da Hansen kom slentrende mot meg. Jeg lette etter en utvei for å slippe å snakke med ham. I siste øyeblikk ble jeg reddet av en øldunstende Stian. Det var sjelden man så ham i dress, og enda sjeldnere at han ikke hadde en eller annen sleivete kommentar om resten av gjengen rundt seg. Den feite skuespillersønnen Roffe kunne takke den tragiske begivenheten for at han ikke fikk mer pes for sykkelen Stian fremdeles mente han hadde stjålet fra ham. Mens jeg støttet Stian opp under en klem, fikk jeg øye på en tynn og stiv skikkelse som prøvde å skjule seg bak kroppen til Roffe. Med en blek hånd klarte likevel Lloyd å berøre Susys kiste forsiktig idet den ble skjøvet inn i den store sorte likbilen. Bilen kjørte langsomt nedover Bygdøy Allé da det slo meg. Dette hadde Susy likt. Oss to, sammen for siste gang. På Frogner.

Ved porten der jeg bor

Susy og jeg ble trillet forbi hverandre da vi var ett og knapt to år gamle. Idet barnevognene våre passerte, pælma Susy en rangle på meg. Allerede da hadde hun taket på meg, tror jeg.

Vi gikk begge i første da jeg med beundring så Susy sykle på lånt sykkel med ett ben på bagga og det andre i luften. Jeg var bare seks da jeg begynte på Ruseløkka skole fordi jeg hadde bestått en modenhetstest. Etter å ha hoppet på alle pultene året før ble Susy ikke funnet skolemoden i den samme testen. Derfor begynte hun samme år som meg, men på den litt kulere Majorstuen skole.

Jeg spurte den tykke piken som eide sykkelen, om å få prøve det hun gjorde.

− Nei, svarte hun.

− Hvorfor ikke?

− Fordi du er for stor.

Jeg følte meg som Gulliver og stilte meg derfor tett inntil Susy. Skolesøster hadde sagt at jeg var 1.20. Susy kunne ikke være mer enn 1.18. Skoene hennes var et nummer mindre, og sånn kom det alltid til å være. Jeg to centimeter høyere, med en skostørrelse større. Selv om jeg var ett år yngre og liten, jeg også, følte jeg meg alltid eldst og størst.

− Sett deg bakpå, sa Susy. Hun stirret dumt på eieren av sykkelen, og tråkket i vei. Med stor fart kjørte hun mot et gjerde. Jeg rakk ikke rope at hun skulle bremse før vi krasjet. Dermed endte jeg opp med kjøttkaker på knærne og et arr under høyre øye. Susy slapp unna uten en skramme. Til gjengjeld fikk hun masse kjeft. Hun sa det ikke var med vilje, men ingen trodde på henne.

Bortsett fra mamma og pappa.

De tok oss med på Ben Josef samme kveld. Der hadde de eget bord, og vi ble behandlet som dronninger av Busy Ben. Restauranten lå på Solli plass, serverte mat med hvitløk og var den eneste i sitt slag på Frogner på syttitallet. Det var små bord med røde og hvitrutede duker, og gjestene kunne skimte hverandre i lyset av de små stearinlysene som sto over alt. Hvitløksrankene hang tett i tett sammen med avisutklipp på veggene. Ben ga oss hver vår stråhatt, og etter Susys ønske skrev han Hold på hatten! på hennes.

Vi ble ni år gamle, og Susy brukte fremdeles hatten fra Ben Josef når hun danset alene på rulleskøyter om morgenen. Uten å se seg for en eneste gang tok hun piruetter på firehjulstrekkerne hun hadde fått til bursdagen. Selv når hun snublet og kåla rundt til å begynne med, falt hun ikke en eneste gang. Innbilte jeg meg.

Susy hadde akkurat gjennomført et improvisert diskostunt med armen i været, da jeg møtte henne utenfor nummer ni. Jeg var på vei til Evy’s kolonial for å kjøpe melk. Det var den eneste dagligvarebutikken i strøket. Den lille og ikke helt rene butikken i Elisenbergveien var Frogners største ryktebørs. Lurte du på noe, fikk du vite det der. Alt fra årgangen på kjendisadvokaters guttevenner til tidspunktet likbilen hadde hentet postmannen to kvartaler bortenfor en time tidligere. Innehaveren hadde også god fantasi når det gjaldt bokføring. I boken man førte opp varene man hadde kjøpt, kunne det helt overraskende dukke opp svimlende summer. Selv i perioder man var bortreist.

Når det gjaldt svindel, var ikke mormoren min like overbærende som mine Cannes-ferierende foreldre, og hun utstyrte meg motvillig med en hundrelapp. Motvillig fordi hun selv ville handlet på Irma, nærbutikken hennes på Grünerløkka. Et sted vi alle håpet hun snart ville flytte fra.

Bortsett fra synet av en og annen seddel fra besteforeldrene mine til jul så jeg knapt penger før i voksen alder. Familien vår hadde aldri cash. Vi kritet. Overalt. Når vi ikke overhandlet på Evy’s, gikk gjerne turen til sportsbutikken, eller Frank, en halveksklusiv klesbutikk for barn. Susys foreldre handlet ikke i sånne butikker, og mangelen på interesse for klær var tydeligvis arvelig. Selv om Susy alltid var ekstremt opptatt av kroppen sin, ga hun fullstendig blaffen i antrekkene.

I dag også: Over rulleskøytene hadde hun på seg høyvanns cordfløyelsbukser med grønske på knærne og en utvasket T-skjorte med en kenguru på. Jeg så ned på den raffe rutete slengbuksen min med matchende snippskjorte til. Oppfatningene våre av hva som var korrekt kleskodeks, var allerede splittet, og Susys likegyldige holdning til det ytre gjaldt også hårpryden.

− Har klippet meg. Selv. Fikk femti kroner til frisør, men de skal jeg bruke på noe annet ...

Hun så lurt på meg. Etter å ha studert knærne på corden hennes, flyttet jeg blikket til hodet. De lengste delene av håret hang i tjafser ned langs kinnene, og rundt resten av hodet var det klippet en krans av blondt hår.

− Hva skal du si til foreldrene dine? spurte jeg.

− Jeg sier bare at frisøren ikke kunne se så veldig godt på grunn av en sjelden øyesykdom. De kan jo ikke bli sinte på en syk mann.

− Tror du virkelig noen vil tro på deg når du sier det? Jeg følte meg som Annika, den prektige venninnen til Pippi. Jeg identifiserte meg stadig oftere med den ekle viktigperen skapt av Astrid Lindgren, antageligvis fordi vi begge hadde venninner vi ønsket å få mer orden på.

Susy kom med et av standardsvarene sine: − Det ække så nøye! og pekte deretter på hundrelappen min. − Vi drar og kjøper kaniner! En gutt i klassen selger dem. De er kjempesøte.

Det kunne da ikke skade å bli med og se? Melken jeg var beordret til å kjøpe, skulle ikke brukes før klokken halv fire. En halv time før middag. Tidspunktet var hellig for mormoren min, og på mange måter likte jeg at hun var streng. Måltidene lignet dessuten på de Susy pleide å spise − ekte norsk husmannskost. En sjeldenhet for meg siden moren min ikke bare kopierte utlendingers sene middagstidspunkt, men også rettene deres. Jeg syntes kjøttkaker i brun saus var eksotisk og godt. Først da jeg sluttet å spise kjøtt som trettenåring, kom min mors mateksperimenter meg til gode.

Men det var ikke fascinasjonen for gnagernes kosthold som fikk meg til å bruke melkepengene på en liten grå kanin. Hvis man ikke har sett en kaninunge i levende live, har man gått glipp av noe av det vakreste naturen har skapt. Synet av den lille grå ballen gjorde meg uvanlig besluttsom:

− Jeg må ha den! Dette skjedde fem minutter etter at Martin på Skøyen hadde vist oss kullet med fire sorte og en grå unge.

− Du får den for søttifem spenn, og Susy får den med de store ørene der for femti, svarte han. Overdragelsen av de små skapningene gikk unna på fem minutter, og etter ti minutter spaserte vi lykkelige opp Drammensveien med hver vår pappboks.

− Hva skal vi ha dem i? spurte jeg.

− Bur, vel. Vi bygger noen når vi kommer hjem. Mamma hjelper oss. Susy kikket fornøyd ned i boksen sin og strøk ørene til kaninen. − De er lengre enn vanlig. Han skal hete Tarzan.

− Hva har jungelens konge med ørene å gjøre? Burde han ikke hete Langøre, eller noe sånt? spurte jeg.

− Langøre? Hva skal din hete da? Normaløre? Av og til er du så ordentlig, Billie.

Egentlig likte jeg å være den fornuftige av oss, men jeg ville ikke være den kjedelige heller. Derfor fikk kaninen min det fengende navnet Herr Jensen. Susy nikket anerkjennende da hun hørte navnet, noe som døyvet den verste angsten for hvordan reaksjonen i nummer åtte ville bli klokken halv fire.

Den ble som forventet ikke særlig positiv, og jeg gråt da jeg la meg klokken ti. Uten middag, men med en grå kanin gnagende på teppet og en tom boks ved siden av meg i sengen. Vel kunne mormoren min være skummel fordi hun hadde regler man måtte følge, men noe forbud mot dyr kunne bare foreldrene mine pålegge. Og de var tross alt dyreelskere.

Da jeg skulle til København i fire dager med familien min, skulle Susy passe kaninen. Da vi kom hjem, skjønte jeg at hun hadde glemt det. På toppen av buret pappa hadde kjøpt til Herr Jensen, sto maten urørt, og vannautomaten var tom. Heldigvis tåler dyr mye. Herr Jensen så rimelig medtatt ut, men han kom seg raskt da han fikk litt etterlengtet oppmerksomhet, noe Susy ikke kunne si å mangle etter at jeg fikk tak i henne. Jeg var sint på henne og det var foreldrene mine også. Men ingen av dem kunne få seg til å tro at det gikk an å glemme et så stort ansvar, så enden på historien var at det var jeg som ble bebreidet.

Uendelig trist

Jeg heter egentlig Wilhelmina, men daddaen som dyttet vognen min glemte konsekvent hva jeg het. Derfor Billie.

Daddaen fikk skyven da jeg var fire. Ikke på grunn av navneforglemmelsen, men av økonomiske årsaker. Det var ikke alltid stykkene pappa satte opp, spilte inn som forventet, selv om det var normalt å gå ut av hjemmet for å mette det verste underholdningssuget i 1982. Året jeg fylte tretten, bestemte jeg meg for to ting: Det ene var å slutte å spise kjøtt. Jeg ville ikke spise noen som hadde barn. Det andre var å avlegge evig troskap til New Romantic-bandet Duran Duran. Jeg hadde til og med droppet The Police til fordel for dem. I en alder av tolv skjønte jeg at det var vokalisten i bandet, Simon le Bon, jeg ville gifte meg med.

Duran Duran var fem kjekke gutter med ekstremt tidsriktige klær. Favorittantrekket var sorte skinnbukser, asymmetriske T-skjorter, godt brukte hvite sykkelsko og hatter søtt plassert bak en stripete lugg. De var også gode forbilder siden de bare drakk champagne og ikke brukte dop. Trodde jeg. Jeg måtte kjøpe det svenske popmagasinet Okej eller engelske musikkaviser for å følge med på heltene mine, da bandet fremdeles var ukjent i Norge. I stuen rulet NRK, og det var dørgende kjedelig. Bortsett fra mandagsfilmen hadde statskanalen lite å tilby før dagens siste sending klokken ti over ti. Natt til første mai var det gjort et unntak. Begrepet «Nattrock» ble introdusert for at ikke ungdommen i sentrum skulle finne på noe ugagn. Men Åge Aleksandersen, Depress og Stavangerensemblet var ikke helt min greie. Det var heller ikke Dire Straits, som var utenlandsalibiet. Var det noen på min alder som i det hele tatt visste hvem disse menneskene var? Susy digget bare eldgamle Bowie, som vi med bekymring visste hadde eksperimentert med både det ene og andre. Vi hadde derfor blitt enige om hvem som eide hvem. Susy den gamle skolen, og jeg den nye.

Begge var uansett enige om det vesentligste − menn skulle være tynne og helst ha hull i ørene.

Frogner ligger på Oslos vestkant, og menneskene som bor der, er blant de mest velstående i Norge. Hvis det en sjelden gang dukker opp en tigger foran en av de flotte bygårdene, slås det alarm i nabolaget. Frogner er som en trygg, liten lekeplass plassert mellom fire solide gjerder; Skillebekk, Bygdøy, Vika og Majorstuen. Den lille lekeplassen er delt i to av hovedgaten Bygdøy Allé, som starter ved Solli Plass og ender på Bygdøylokket. Grensene for hva som egentlig er Frogner, vet bare en ekte frognerboer. For eksempel kan man si at høyre side av Kirkeveien er Majorstuen fra Gyldenløves gate og opp, mens venstresiden til og med Frognerparken og Frogner Stadion er godtatt som Frogner. Olav Kyrres plass markerer skillet mot Skøyen og Bygdøy, mens Solli plass er grensen mot Vika.

Trikken skrangler forbi Skillebekk og Skarpsno før den stopper i Nobels gate, ikke langt fra huset vårt. Vi bodde nederst i en blindgate som heter Hafrsfjordsgate. Den lille gaten strekker seg fra Vigelandsparken og krysser både Bygdøy Allé og Drammensveien. Huset til Susy lå på oversiden av Drammensveien − vis à vis Aschehougs blekrosa residens. Boligene våre gjenspeilte familiene våre, i hvert fall hvordan de virket utad. Mitt var et hvitt murpalass på 500 kvadratmeter, mens Susys tilsvarende grå murhus bare var på 350. Hennes lå inntil et annet identisk hus, mens vårt lå på en grønn øy og var den eneste eneboligen i blindgaten. De andre husene i strøket var hovedsakelig majestetiske murgårder som huset maks seks leiligheter, og en og annen villa.

Jeg hadde akkurat hørt på Durans hitskive Rio, det var tidlig på kvelden og jeg satt og ventet på Susy i parken bak nummer ni. Det var en privat park som blant annet ble delt mellom diverse ambassader, og en kjent filmdiva. Takket være henne ble gaten vår litt glamorøs, og vi pleide å erte paparazziene som av og til gjemte seg i buskene. «Parken» var lukket og eksklusiv for bygningene som omga den. Selv om jeg bodde i nummer åtte og Susy i nummer ni, dro jeg ikke hjem igjen når Susy ikke kom til avtalt tid. Det ble en vanesak.

I løpet av hele sitt liv tror jeg ikke hun kom tidsnok til en eneste avtale. Verken med meg eller noen andre. Susy klarte med tiden å vri den irriterende uvanen til å bli en del av sjarmen sin. Misunnelig erfarte jeg med tiden at det samme ikke gjaldt meg. Det var noe ved Susy som var mer tilgivelig.

Susy kom uanfektet ut gjennom den sorte smijernsporten bak huset, en time for sent. Selv lille Susy måtte bøye seg for å komme unna det igjengrodde krattet som omkranset hageporten. Familien Sæther var ikke fullt så opptatt av fasade som naboene.

− Hei sveis. Jeg klarte å være hyggelig da hun omsider kom.

− Hei. Kom du også nå, eller?

− Ja. For to sekunder siden. Jeg ville ikke gjøre henne kulere, det fortjente hun ikke nå. Men hun brydde seg ikke likevel.

Vi kastet ball på den store veggen i nummer syv til vi traff en rute. Etter det spilte vi badminton og endte til slutt opp på et garasjetak hvor vi spådde hverandre med kortstokk.

− Hvorfor kan vi aldri bare gjøre én ting? spurte jeg.

− Fordi det er kjedelig, svarte Susy.

Jeg la kortene ut på grustaket. Mellom spar dame og ruter ti dukket det opp et bilde av et siamesisk tvillingpar dresset opp i smoking.

− Har jeg fortalt deg om kineserne Chang og Eng? Jeg viste henne et gulnet svart-hvitt-bilde av to små menn med store, triste øyne og fortalte henne historien om de stakkars tvillingene som ble vist frem som freaks på sirkus på 1800-tallet.

− Triste greier, men får jeg det morsomt? Hun la fra seg bildet.

− Hæ?

− Spådommen min? spurte Susy, og pekte på kortene.

− Å ja. Jo, du får det kjempegøy. Du får to barn med en kjempegammel popstjerne. Og så dør du tidlig for at du ikke skal sitte igjen alene.

Susy smilte. − Fint. Hva med barna mine da?

− Hm. Jeg skal i hvert fall ikke ha barn, så vi får gi dem til noen andre. Nei, forresten. Jeg kjenner ingen som liker barn.

− Jeg liker barn, men jeg er jo død. Æsj. Tenk om døden betyr at vi sitter nakne i et kaldt rom og fryser. I all evighet, Billie.

Susys filosofering stemte ikke helt overens med den likeglade væremåten hennes. Nå kjedet jeg meg og overrasket Susy ved å kaste kortstokken på bakken. Hun ristet sakte på hodet.

− Greit. Jeg tar kvelden, sa Susy. − Første mai er ekkelt uansett. Nynazistene er de eneste som har det gøy.

Vi var ekstremt redde for dem, selv om Susy kunne satt de fleste av dem på plass i en historieduell. Farens opphold i konsentrasjonsleir hadde sørget for en ekstrem kunnskap om andre verdenskrig. Jeg valgte å dra hjem. Med eller uten min reflekterende venninne, som i en bisetning kommenterte hvor lite arisk jeg så ut. Det var hun ikke den eneste som syntes. Takket være mine mørkebrune øyne fikk jeg stadig spørsmål om hvor jeg var fra. Det lange, krøllete lysebrune håret var ikke helt degosmørkt, men av en eller annen grunn hadde mine helnorske gener gitt meg en look som fortjent ga meg kallenavnet «sigøyneren» på skolen.

− Jeg tar også kvelden, så jeg kan ikke bli med deg hjem. Sorry, ass.

Susy var høflig nok til ikke å kommentere at det var hun som ville være alene. Tankene gikk fort til det nye datavidunderet Commodore 64. Det ble nok en helaften med Mr. Whimpy. Frykten for å bli tatt for en sigøyner eller jøde fikk meg til å løpe fort nedover gaten. Pøblene kunne jo lett forville seg opp til vestkanten.

Der nede, i den skumle byen, nedenfor Nationaltheatret, skjedde det ting som tilhørte en helt annen verden. Mamma og jeg hadde sett narkomane der, og jeg syntes de var skumle.

− De er syke. Ikke glan, sa hun.

Syke? Hvor da? Æsj. Jeg hadde ikke hatt en så ekkel følelse av fremmedfrykt siden den gangen jeg hørte KISS på Tøyenbadet. KISS var sikkert like farlige som de så ut som, og Tøyenbadet var farlig langt hjemmefra. Det gikk ilinger nedover ryggen min da jeg gikk inn på det pastellfargede femti kvadratmeter store pikerommet mitt og grep joysticken som lå på det rosa skrivebordet. Her skulle det spilles.

Timene gikk, og etter hvert kunne jeg skimte solen bak de rosa- og hvitstripete rullegardinene.