Tom Bakkeli

Krigere

og diplomater

På innsiden av Forsvarets spesialkommando

© 2013 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet.dk

Omslagsfoto: Vegard Breie

Layout & ebok: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1401-3

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Alle foto: Forsvarets spesialkommando, unntatt: Det midterste på side 3 i det første billedlegget (Bay Ismoyo | Ap), nederst på side 4 i det første billedlegget og øverst side 7 i det andre billedlegget (Tom Bakkeli), side 6/7 i det første billedlegget (Vegard Breie) og øverst side 5 i det andre billedlegget (Musadeq Sadeq | Ap).

Forfatteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond og stiftelsen Fritt Ord.

«Krig er fortsettelsen av diplomatiet, med andre midler.»

Carl von Clausewitz

«This is no time for ease and comfort.
It is the time to dare and endure.»

Winston Churchill

«Grundighet gir trygghet.»

Forsvarets spesialkommandos motto

Fra admiral Bob Harward, som ledet de norske spesialstyrkene i Afghanistan i 2002:

I commanded the Combined Joint Special Operations Task Force (CJSOTF) K-BAR in Afghanistan from October 2001 to July of 2002. TF K-BAR was composed of forces from Denmark, Germany, Norway, Australia, Canada, New Zealand, Turkey and the United States and performed more than 65 separate missions, many at altitudes exceeding 10,000 feet.

I can attest to the fact that the Norwegian special operators were absolutely critical to the success of our operations. They came to the fight with specialized skill sets for operating in mountain and arctic climates that enabled the survival and effectiveness of the entire coalition of special operators. Just as important, was the planning and staff experience the Norwegian SOF proved to the operational expertise of the entire Task Force effort.

As a direct result of their partnership, our unit was awarded the Presidential Unit Citation, the highest honor the United States bestows on a military unit for which President Bush personally delivered the award.

Robert Harward

VADM USNAVY (SEAL), Deputy Commander USCENTCOM,
Mc Dill AFB, Tampa, Florida, USA

Forord
av Janne Haaland Matlary

I barndommen hørte jeg mye om heltene fra Telemark – sabotørene fra tungtvannsaksjonen på Vemork. Min mor var fra Rjukan, og jeg tilbrakte jule- og påskeferier der. Hun var ungdom i byen under krigen og kjente til Rjukan-guttene som var med. Jeg husker besøk på fabrikken der morfar jobbet, og min grandtante, som fremdeles bor i Kraftledningsveien, visste at sabotørene en kveld trakk seg tilbake utenfor huset hennes og gikk opp Ryes vei under fjellbanen – en vei vi selv strevde oss opp i dagslys og feriestemning, men som var en livsfarlig og dristig retrett den dramatiske natten. Over denne klatrestien går nemlig Krossobanen, taubanen som Hydro bygget i 1928 for å gi befolkningen mulighet for ski og sol. Tyskerne kontrollerte den selvsagt under krigen, og ved å kjøre en tur opp eller ned den natten, kunne de skutt sabotørene som kaniner – det er ingen gjemmesteder i Ryes vei.

Men lykken stod den dristige bi. De kom seg opp og kunne dele flasken med Upper Ten som stod i hytta de brøt seg inn i. Joachim Rønneberg, lederen, hadde sett flasken da de overnattet samme sted natten før og tenkt at om de overlevde, skulle de knerte den.

Selve aksjonen var helt utenfor normalitetens antagelser; sabotørene tok seg ned i juvet mellom riksveien og fabrikken, en «vei» ingen Rjukan-folk noensinne tenkte at noen kunne greie å gå. Å gjøre nettopp det motsatte av det rasjonelle og forventede – med andre ord det vi i strategisk tenkning kaller «paradokslogikken» – gir et gedigent overraskelsesmoment.

Da jeg var sammen med Rønneberg for et par år siden på Vemork i anledning Krigsskolens årlige «sabotørmarsj», hvor kadettene følger samme løype, fortalte han om all flaksen de hadde hatt den gang. Han var over 90 år, men holdt et strålende foredrag med den stillferdige beskjedenhet som karakteriserer både ham og andre i bransjen for spesielle oppdrag.

«Flaks» er et ord som går igjen i denne boken. Det er mulig det er noe som heter flaks, men det er i så fall ikke noe tilfeldig, for som Forsvarets spesialkommandos motto sier: «Grundighet gir trygghet». Sabotørene var ekstremt godt forberedt, også på at de ikke ville overleve aksjonen. Mot, dristighet og djervhet var helt nødvendige karakteregenskaper for å gjennomføre noe som hadde liten sjanse for å lykkes.

Sabotørene var trent i Storbritannia, nærmere bestemt i Skottland, og der var spesialstyrker noe ganske nytt. Winston Churchill tillot at en slik styrke ble bygget opp da det så som mørkest ut under krigen. De som er fan av TV-serien Foyle’s War vil huske hvordan den strikse etterretningsagenten Hilda, en dame med prinsipper, sier til politiinspektøren at her trener de på krig med «all the tricks of the trade, those in the book and outside».

Det er derfor ikke rart at spesialstyrker, i de land som har dem, har holdt en lav profil i alle år. Det er en nødvendighet. Norsk offentlighet visste lenge lite om at Norge i all stillhet utviklet spesialstyrker av topp kvalitet. Selv om opprinnelsen kan spores til britene og andre verdenskrig – og ordet «Vemork» er et begrep alle spesialstyrker i verden kjenner – var det først på 1980-tallet de norske styrkene for alvor kom i gang. I løpet av 30 år har vi fått spesialstyrker som er i absolutt verdensklasse. De trener, samarbeider og kriger med de beste i verden – amerikanske Navy Seals, britiske Special Air Service – og de har spilt nøkkelroller i Kosovo, Afghanistan og andre operasjoner.

Offentligheten har i de seneste år fått mye mer kunnskap enn før om denne type militær kapasitet, og det er nyttig i en nasjon som den norske som nå bruker militærmakt i mange operasjoner, men de aller fleste har vært relativt ukjent med hvordan dette maktmiddelet brukes i praksis. I denne boken presenteres nye kunnskaper om FSK, med spesiell vekt på innsatsen i Afghanistan.

Vi lever i en tid der folkerettens regler om å gå til krig er utdaterte både hva angår trusselbilde og militærteknologi. Etter den kalde krigens slutt er trussel- og risikobildet diffust og mangfoldig. Krigen mot terror har endret både tenkning og praksis omkring grenseoverskridelser, for jakten er nå på individer og grupper, ikke på stater. Stat-til-stat-kriger finnes nesten ikke lenger, selv om Nord- og Sør-Korea er i en formell krigssituasjon som lett kan bli reell. Vi ser også at stormaktspolitikken rører på seg igjen med et Kina som har regionale sikkerhetspolitiske ambisjoner i Asia, og et Russland som bruker mer penger på forsvar mens landet går i en stadig mer autoritær retning.

Men invasjonsfare finnes ikke lenger i vår del av verden. Da Russland invaderte Georgia i 2008, var det et vellykket strategisk grep for å stoppe NATO-ekspansjon, og når Kina driver kanonbåtdiplomati i Sørkinahavet i dag, er det for å påvirke Japan og USA. Staters bruk av militærmakt er ikke lenger basert på mobilisering langs grensa, med lang varslingstid og et klart skille mellom krig og fred, men er spesifikk, uten varslingstid og gjerne til vanns eller i lufta slik at grensekrenkelser ikke er lette å bevise.

Etterretning er en absolutt betingelse for spesialstyrkers effektivitet, noe som understrekes i denne boken. I det diffuse trusselbildet vi lever i, er denne type kunnskap essensiell. Det som sikkert vil overraske mange lesere, er hvor sentral den funksjonen Tom Bakkeli kaller «diplomaten» er for spesialjegerne. At de kan seire i de skarpeste operasjoner, vet man, og det er intuitivt lett å begripe. Men at de driver med det vi kaller COIN – counter-insurgency – på en svært effektiv måte, er sikkert nytt for mange. COIN er den nyere tids krigføring, så å si, en doktrine for å påvirke aktørene i felt. I Afghanistan var det COIN som var generalene David Petraeus og Stanley McChrystals opplegg – sverdet er utvikling og godt styresett, skjoldet er militærmakten. Dette betyr at effekten av hva man gjør, er den politiske effekten: Får man folk på stedet på sin side? Velger de oss eller Taliban? Det er dette som teller, ikke at man kan dominere dem militært. COIN er smart krigføring i en verden hvor opprørsgrupper i interne konflikter er det typiske. Å påvirke i retning av demokratisering og utvikling er blitt nødvendig sikkerhetspolitikk. Det militære virkemiddel alene kan ikke utrette mye i denne typen konflikt. Det som ofte kalles «asymmetriske konflikter» handler om hvordan et land kan påvirkes i riktig retning politisk, mens man samtidig må bekjempe enkelte grupper eller individer. Å bruke militærmakten intelligent og målrettet er en ting; å kombinere den med andre virkemidler er en annen.

Det som er spesielt interessant i denne boken er hvordan den beskriver spesialstyrkenes grundige arbeid i Afghanistan i COIN-modus: etterretning, tilstedeværelse, oppsøkende virksomhet, tilretteleggelse for utvikling i områder som Paktika og etter hvert også andre steder. Kun ved den omtalte grundigheten i situasjonsforståelsen, både kulturelt, politisk og militært, kan man lykkes i komplekse samfunn. Det er faktisk slik at spesialstyrkene er de som klarer å bruke denne type indirekte metode best, fordi de kan bevege seg diskré i ethvert lende og «blend in» i fremmede kulturer.

Dagens trusselbilde er som sagt diffust, og det er grenseoverskridende på mange måter. Angrep på norske mål og borgere kan skje både hjemme og ute, gisseltagning og terror kan skje både her og ute, og norske interesser er i stadig større grad også Vestens interesser. Angrepet i In Amenas i Algerie i 2013 var ikke rettet mot nordmenn spesielt, men mot vestlige personer generelt. Det sier seg selv at spesialstyrker blir stadig viktigere i en slik verden. Det er veldig betryggende å vite at om det verste skulle skje og man blir tatt som gissel, finnes det noen i hjemlandet som kan det ingen andre kan, nemlig å redde gisler.

Arnesteder for konflikter og terrorisme er ofte land som er såkalte «failed states», og her er diskré tilstedeværelse med evne til å gjennomføre direkte aksjoner nødvendig. Å være bak linjene i et konfliktområde er umulig for konvensjonelle styrker, men det er nødvendig for å vite hva som skjer, og for å kunne bestemme om noe skal gjøres. Spesialstyrkenes usynlighet er en stadig større fordel i disse konfliktområdene, for når en militær operasjon først er i gang, involverer den alt fra FN til internasjonal presse. Det er ikke lett å lykkes med operasjoner i fremmede land, under pressens blikk og med krav om suksess og snarlig slutt på operasjonen. Desto større betydning har presisjon i situasjonsbedømmelsen, både før og under operasjonen.

I 1990 så det ut til at Vesten hadde vunnet den ideologiske krigen i verden – den kalde krigen var over og kommunismen død. Det liberale demokrati kunne utbres i en verden uten krig. Det var tid for strategisk ferie, syntes mange, og de kuttet forsvarsbudsjettene. Så kom angrepet den 11. september 2001, og etter dette – fra rundt 2005 – vokste en ny stormaktspolitikk frem, med Kina og Russland som de fremste lederne. Norge og Europa har et nabolag med mye uro og farer: Balkan er ikke i noen permanent fredstilstand, Maghreb synes å kunne bli islamistisk fremfor demokratisk, Iran utvikler kjernevåpen, Syria er i borgerkrig, og i Sentral-Asia står de to kjernevåpenstatene Pakistan og India mot hverandre. I tillegg er problemet Afghanistan–Pakistan langt fra løst – Pakistan regnes som verdens farligste sted, gitt at landet har atomvåpen. Russland og Kaukasus, med sine mange «frosne kriger», ligger i vårt nabolag.

Europa må forholde seg til alt dette, muligens også agere i dette bildet, og det i en tid da de fleste europeiske land og USA kutter i sine forsvarsbudsjett. Da synes det å være en meget god investering å satse enda mer på det mest fleksible og trusseltilpassede militære virkemiddel: spesialstyrker.

Som denne boken viser, har det på ingen måte vært noen politisk strategi bak spesialstyrkenes utvikling i Norge, tvert om. De har møtt mye motstand, men overlevd, muligens grunnet mye av den flaksen de selv gjerne snakker om. Behovet for dem er i alle fall krystallklart og kan ikke bestrides av noen med noenlunde innsikt i sikkerhetspolitikk. Spesialstyrkene er blitt selve the jewel in the crown i det moderne Forsvaret, et virkemiddel som er blitt uunnværlig nettopp fordi sikkerhetspolitikken nå er grenseoverskridende på en helt ny måte. Globaliseringens skyggesider er reelle: Kriminalitet og terrorisme går hånd i hånd, og nordmenn og norske interesser befinner seg overalt på kloden. Spesialstyrker, med sine unike kapasiteter, vil garantert øke i viktighet fremover. Vi kan takke dem og andre i Forsvaret for at de kom seg gjennom de første årene og nå fremstår som den briljante styrken de er, i en tid som virkelig har behov for dem.

Prof. dr. philos. Janne Haaland Matlary

Institutt for statsvitenskap, Universitet i Oslo og Forsvarets høgskole

Gjesteforsker ved Oxford University

Prolog

«Sett dere inn i situasjonen, og gjør dere klare for alle typer oppdrag.»

Slik lød ordren fra forsvarssjef Harald Sunde til Forsvarets spesialkommando (FSK) 16. januar 2013. Formidler var generalens rådgivere i spesialstyrkespørsmål, Spesialoperasjonsavdelingen i Forsvarsstaben. FSK satte straks stab med et nøkkelpersonell på 18–19 personer. Gassproduksjonsanlegget Tigantourine – som Statoil drev sammen med britiske BP og det statlige algeriske oljeselskapet Sonatrach i In Amenas øst i Algerie – var blitt utsatt for et stort terrorangrep ledet av terroristen Mokhtar «Den enøyde» Belmokhtar. Han var kjent for å ta gisler og stille økonomiske krav for løslatelse. Han hadde også tette bånd til al-Qaida. Organisasjonen han ledet kalte seg «Bataljonen av de som signerer i blod». Navnet viste seg å være treffende.

FSK-sjefen, oberst Eirik Johan Kristoffersen, og hans medarbeidere identifiserte raskt hvilke kapasiteter som var aktuelle for en operasjon i Algerie og samlet en styrke med tilgjengelig personell. I løpet av to timer meldte FSK at de kunne stille en slagkraftig styrke med en kampskvadron, sanitetstropp og andre funksjoner. Utstyret stod ferdig pakket i merkede aluminiumkasser i leiren på Rena.

Det var situasjoner som dette de hadde trent for i mange år. FSK ble etablert i 1982 nettopp for å bekjempe terrorangrep mot olje- og gassinstallasjoner. Gisselredning har siden da blitt en viktigere og viktigere del av repertoaret. Det er noe av det mest kompliserte og krevende en spesialstyrke kan gjøre. Gjennom oppdragene i Afghanistan – og spesielt i hovedstaden Kabul – har FSK skaffet seg betydelig erfaring og kompetanse med operasjoner som stiller ekstreme krav til presisjon, besluttsomhet og vurderingsevne.

For å være best mulig forberedt på en gisselredningsoperasjon med allierte i Algerie, og for å opprette kontakt med de militære og sivile operasjonslederne, reiste erfarne spesialstyrkeoffiserer til Forsvarets operative hovedkvarter i Bodø, til Statoil-hovedkvarteret på Forus ved Stavanger, til amerikanernes relevante kommandoplasser i Tyskland og til de britiske spesialstyrkene i London. I løpet av ettermiddagen 16. januar flyttet deretter FSK en utrykningsklar kampstyrke til Gardermoen.

Spesialoperasjonsavdelingen i Forsvarsstaben og FSK sendte i likhet med politiet, Helsedirektoratet, PST og E-tjenesten rådgivere til Utenriksdepartementet, som holdt i trådene og koordinerte den norske innsatsen. På dette tidspunktet, mens de samtalte med algeriske myndigheter, anså norske myndigheter det som aktuelt med en aksjon hvor også norske spesialstyrker skulle delta. Det samme gjaldt britene og amerikanerne, som også hadde borgere som gisler i In Amenas. Forsvarsdepartementet besluttet i samråd med UD å utløse kontrakten de har med flyselskapet SAS om å stille et fly til disposisjon som kan frakte medisinsk personell der det er akutt behov. Dette flyet ble fylt med personell fra Forsvarets sanitet og noe kontraktpersonell. Samtidig fløy et spesialinnredet C130J Hercules til Sicilia med leger og kirurger tilknyttet FSK. Der ble de værende. Samtalene førte ikke frem.

Vi vet hvordan det endte: I stedet for å vente på hjelp utenfra, gikk algeriske soldater til aksjon mot terroristene, som angivelig hadde begynt å skyte gisler og truet med å sprenge anlegget i lufta. Det endte i et blodbad. Over 800 gisler slapp levende fra dramaet i ørkenen, mens 40 andre ble drept i de harde kampene – deriblant fem norske Statoil-medarbeidere. 32 av gisseltakerne skal ha blitt drept. Tre terrorister ble tatt i live. Tsjads president hevdet at dette landets styrker hadde drept Belmokhtar, men dette har senere blitt tilbakevist av islamister med tilknytning til terrorgruppen.

Gisselredning er noe av det mest krevende som finnes, spesielt når man har å gjøre med motstandere som selv er villige til å dø. Ingen kan vite hvordan utfallet ville blitt hvis norske, britiske og amerikanske spesialsoldater hadde aksjonert i In Amenas. Minst 17 algeriske soldater ble drept i kampene, sannsynligvis langt flere. Og mange ble påført alvorlige skader.

Til tross for at de ikke slapp til i Algerie, ble gisseldramaet en skarp test for FSK. Evnen til hurtig å skreddersy styrkebidrag og velge løsninger uten uønskede bieffekter skal være kjennetegnet til avdelingen. For å representere en reell kapasitet ved situasjoner som for eksempel den i Algerie i januar 2013, må FSK også ha inngående kjennskap til den politiske sensitiviteten ved oppdraget. Det kan bare oppnås gjennom tett dialog med politisk og militær toppledelse, i realiteten regjeringen og forsvarsledelsen.

FSK og spesialstyrkeapparatet viste at de kunne stille på svært kort varsel. Og beslutningstagerne – i første rekke regjeringen – viste at de hadde tillit til at spesialstyrken forvaltet maktmidlene fornuftig. Enkelte andre beslutningstagere spurte riktignok om det ikke var å skyte spurv med kanoner å bruke FSK mot terroristene, men også de ble overbevist da general Harald Sunde orienterte dem om de norske kapasitetene. Forsvarssjefen viste til de presise operasjonene FSK har utført under ekstremt krevende forhold i Afghanistan. Spesialjegerne har vist seg som smarte, veltrente folk som er i stand til å bruke et stort register av verktøy og metoder for å nå strategiske og taktiske mål.

Erfaringene de involverte aktørene gjorde under de dystre og kaotiske omstendighetene i januar 2013 var gode. Norske myndigheter viste en handlekraft som mange har etterlyst siden lenge før terrorangrepene mot Oslo og Utøya 22. juli 2011. Spesialstyrkens utarbeidelse av planer for løsning viser at de ikke bare er krigere, men også offiserer med en helhetlig forståelse av den politiske og militære situasjonen. Forsvarets kommunikasjon med UD via en liaison var vesentlig for planleggingen.

Bare fem dager etter det avgjørende slaget i In Amenas var en annen gruppe FSK-ere i harde kamper på et annet kontinent. 21. januar angrep Taliban en politistasjon på TV Hill i Kabul. FSK og deres kolleger i den afghanske politienheten Crisis Response Unit Task Force 24 (CRU) rykket ut. Kampene varte i åtte timer. Alle de fem terroristene ble drept, noen av dem før de rakk å utløse sprengladningene de hadde på kroppen. Tre trafikkpolitimenn mistet livet, 12 sivile og sikkerhetsvakter ble såret. Det var det andre angrepet Taliban gjennomførte mot mål i Kabul samme uke. Noen dager tidligere hadde seks terrorister forsøkt å ta seg inn i hovedkvarteret til den afghanske etterretningstjenesten. De kom ikke lenger enn til porten.

Også da en norsk kvinne ble kidnappet i Sinaiørkenen i Egypt i mars 2013, anmodet regjeringen Forsvaret om bistand. FSK-eksperter ga råd om opptreden i gisselsituasjoner. Etter fire dager ble gislene løslatt, etter forhandlinger med kidnapperne. Norges ambassadør til Egypt, Tor Wennesland, bygget opp et stort nettverk blant lokale beduiner, noe som kom godt til nytte. Selv om FSK som kampstyrke ikke ble utkalt i denne situasjonen, ble det nå vist en helt annen vilje til samarbeid fra regjeringsapparatet enn tidligere.

Disse hendelsene illustrerer noe av spesialstyrkenes mangfold: De kan gå raskt inn i flere ulike roller, både som krigere og diplomater. Flere års arbeid i Afghanistan og på Balkan har gitt FSK unike erfaringer og ferdigheter innen terrorbekjempelse og det å bistå andre lands militære og sivile organisasjoner med sin spesialkompetanse, det som kalles militær assistanse. Avdelingen har stått i front for Norge og høstet stor anerkjennelse fra NATO og en rekke andre samarbeidspartnere. Oppgavene de får og måten de løser dem på, viser at FSK spiller i eliteserien blant verdens spesialstyrker. Dette er ingen selvfølge. FSK hadde en trang fødsel og ble formet gjennom kamp. Flere ganger har avdelingen vært på randen av nedleggelse. På få år har de vokst fra å være en skoleavdeling og nasjonal kontraterrorstyrke til en fullskala spesialstyrke med internasjonale kapasiteter.

Samarbeidet mellom politiet og Forsvarets spesialstyrker blir sentralt for å håndtere krevende situasjoner i fremtiden. Ved et attentat på land vil politiets og Forsvarets kontraterrorstyrker lettere kunne ta seg til åstedet. Både FSK og Beredskapstroppen har det som skal til for å håndtere slike situasjoner, også i ekstrem kulde og under ellers vanskelige forhold. Men mest sannsynlig vil politiet selv styre en operasjon på land i langt sterkere grad enn offshore. Forsvarets spesialstyrker vil være et supplement til Beredskapstroppen der deres egne ressurser ikke strekker til. Et terrorangrep på et ilandføringsanlegg for olje og gass vil på grunn av størrelsen og utbredelsen i terrenget kreve en stor innsatsstyrke. Forsvaret er dessuten vant til å operere i disse områdene gjennom årlige øvelser. Spesialstyrkene trener jevnlig ved garnisonen i Porsanger, og Evenes er base for spesialoperasjoner under den årlige vinterøvelsen. I tillegg har deler av Marinejegerkommandoen fast tilhold i Ramsund. Spesialstyrkene er derfor svært familiære med de utfordringene som nordområdene kan by på, og materiellet spesialstyrkene benytter er utprøvd under de ekstreme værforholdene man kan møte på i disse områdene.

Siden den første samøvelsen mellom FSK og Beredskapstroppen i 2007, har de trent sammen på felles objekter. Dette var på grensa av hva man mente var akseptabelt for seks år siden, men det har skjedd en gradvis endring – som skjøt fart etter 2011. Terrorangrepene mot Oslo og Utøya viste med all tydelighet at Norge har behov for robuste og slagkraftige kontraterror-enheter som er samtrent og som kommuniserer godt. Det er nå politisk aksept for at en koordinert aksjon med Beredskapstroppen og FSK kan være løsningen i enkelte tilfeller. For å danne seg et godt situasjonsbilde, kan FSK bruke av sin rikholdige verktøykasse for kommunikasjon med andre aktører, som Luftforsvaret, Sjøforsvaret, E-tjenesten og sivile aktører med tilgang til informasjon. Dette må skje raskt. Gjennom sine innarbeidede prosedyrer kan FSK planlegge og utføre operasjoner raskt og effektivt. I enkelte scenarioer det øves på er målet å komme i en slik posisjon at terroristene ikke kan forflytte seg ut av området uten at de vil bli fanget opp av kontraterrorstyrken.

«Den enkelte manns innbitte vilje til å løse oppdrag, uavhengig av forutsetninger.» Slik lyder det FSK kaller jegerånden. Det er selve kjernen, credoet, i deres filosofi. Vilje, energi og mot ligger til grunn for mye av virksomheten i denne avdelingen. Uten store fakter eller ord får de til noe vi alle kan lære av, uansett ståsted.

I 1998 fikk nordmenn flest høre om FSK for første gang, i en reportasje i Forsvarets Forum som ble sitert og fulgt opp av en rekke andre medier. Etter at de norske spesialstyrkene ble avgitt til amerikansk kommando under Operasjon Enduring Freedom i Afghanistan fra vinteren 2001, har mediedekningen økt betydelig. Grenser flyttes, terskler overskrides. Hvis noen i fullt alvor hadde sagt tidlig på 1990-tallet at norske spesialstyrker skulle krige under amerikansk kommando på et annet kontinent, ville de ikke bli tatt på alvor. Svært få kjente til FSK før den tid. Norske soldater har vært på oppdrag i mange konflikter, men alltid i fredens tjeneste. Skarpe operasjoner har norske myndigheter overlatt til andre. Først med krigene på Balkan ble det politisk spiselig å sende soldater i «ordentlig krig».

Svært få av oss har imidlertid vært klar over hvor stor utvikling FSK har gjennomgått de siste årene. På noen områder har det skjedd en liten revolusjon, på de fleste andre en betydelig evolusjon. I takt med endringene i trusselbildet har engasjementet i Afghanistan og det nasjonale kontraterroroppdraget gitt rom for å opparbeide en spesialstyrke fullt på høyde med de beste i verden. Norge er et lite land med et lite forsvar, men i spesialstyrkesammenheng er vi en viktig og anerkjent aktør. Et tegn på dette er det tette samarbeidet de norske styrkene har med de ypperste britiske og amerikanske spesialstyrkene. Hvordan har det skjedd? Ved å følge FSK på nært hold over en lengre periode har jeg fått anledning til å se hvordan de rekrutterer, trener opp og skaper spesialjegere, og hvordan de opererer.

*

Jeg hadde i noen år fulgt verdenspolitikken og konflikter på nært hold som journalist og merket meg at spesialstyrker ble stadig mer sentrale i krigene som ble ført, da jeg bestemte meg for å ta en nærmere titt på de norske spesialstyrkene. Forsvarets spesialkommando og Marinejegerkommandoen hadde vært i kamp i Afghanistan i flere år, uten at det norske folk kjente historien. Da jeg i 2004 presenterte mine planer om å skrive bok om dem, møtte jeg positive holdninger hos forsvarssjef Sverre Diesen og enkelte andre militære ledere. Flere toneangivende marinejegere oppmuntret meg også, men jeg møtte stengte dører hos FSK. Der var det fortsatt mange fra den gamle skolen som ikke ønsket åpenhet om virksomheten. Under sterk innflytelse fra storebror, britiske Special Air Service (SAS) var de blitt silent warriors som holdt kortene tett til brystet.

Da jeg etter en tung prosess endelig kunne utgi den første boken om de norske spesialstyrkene, Norges hemmelige krigere, på Kagge Forlag i 2007, vakte det stor interesse. Mange i spesialstyrkene og i Forsvaret for øvrig så at det ikke bare var mulig, men at det også hadde en verdi å informere om hva de står for og gjør. Historien har vist at ingen er tjent med for strengt hemmelighold. De nye lederne i spesialstyrkene har en annen holdning enn sine forgjengere og forstår at det er mange gode grunner for å åpne seg noe mer for omverdenen.

De nye holdningene ble tydelige med Torgeir Gråtrud som sjef for FSK fra 2004. I samarbeid med Petter Lindqvist i Forsvarsstabens kommunikasjonsenhet ga han flere journalister anledning til å komme til Rena for å møte avdelingen og lære mer om hva arbeidet deres innebærer. Jeg innså snart at det var mye vi ikke visste, og at materialet var så omfattende at det ville egne seg best i bokform. Eirik Johan Kristoffersen, som ble sjef for FSK i 2010, videreførte Gråtruds linje og støttet min idé om en bok fra innsiden. Ved å følge avdelingen på nært hold over tid har jeg fått muligheten til å danne meg et grundig og nyansert inntrykk av spesialstyrkens egenart, rolle og funksjon.

Det har vært en spennende reise i mye ukjent terreng. Jeg håper Krigere og diplomater kan skape en større forståelse for hva som skiller spesialstyrker fra konvensjonelle styrker, og hva de kan og bør brukes til i fremtiden. Som Norges spydspiss i noen av de mest konfliktfylte og kompliserte situasjoner verden over, har vi alle noe å lære av spesialstyrkenes erfaringer og tilnærminger. Flere ganger har FSK vært klar for å yte en innsats for å redde liv, men har blitt holdt tilbake. Noen av episodene vil nok være en overraskende øyeåpner om spesialstyrkenes kapasiteter også i sivile scenarioer.

I løpet av 30 år har FSK utviklet seg fra å være en selvlært avdeling med kontraterror som eneste oppgave i fredstid til å bli en robust avdeling med omfattende erfaring fra skarpe operasjoner utenlands. Spesialstyrken har en helt annen modenhet nå enn for bare noen få år siden. Den videre utviklingen vil avhenge av forståelse hos politisk og militær ledelse for hva spesialstyrker er, og hvordan de bør brukes.

Jeg står i dyp takknemlighetsgjeld til mange mennesker som har satt av tid i sine travle hverdager til å hjelpe meg å forstå komplekse og kompliserte forhold. Foruten FSKs sjefer, som jeg allerede har nevnt, vil jeg gjerne takke alle deres kolleger i FSK. De fleste av dem kan jeg ikke navngi, da de fortsatt er operative.

Men noen kan nevnes: Ingar Lund, den tredje i rekken av FSKs spesialjegere, nå regimentsoffiser og dermed avdelingens kontinuitetsbærer, har med stor tålmodighet og hovmesterblikk vist vei inn i de mange ukjente sidene av FSKs virksomhet. Bjørn Bjørnø, Norges eldste spesialsoldat og frittfallhopper, har med sin bakgrunn fra Sjøforsvaret og FSKs fødsel bidratt med unik innsikt.

Flere tidligere spesialjegere har også vært verdifulle kilder. Magne Rødahl og Joar Eidheim, begge med tung internasjonal erfaring, har kastet lys over ukjente forhold på den globale arenaen. Psykiater Jon G. Reichelt er en kapasitet som formelt ikke tilhører FSK, men som har jobbet nært med avdelingen i en årrekke. Med sin velutviklede humor og folkelige tilnærming klarer han å gjøre de mest alvorlige temaer interessante og forståelige.

Spesialsoldater kommer i sannhet i mange varianter, men jeg har oppdaget at de alle har én ting felles: De er personer med stor vilje og kraft. Arbeidet med FSK-miljøet og deres norske og internasjonale støttespillere har gitt meg uvurderlig energi, innsikt og motivasjon. Om resultatet ikke har blitt helt slik de ønsket, må jeg bære ansvaret. Takk til dem alle!

Jeg vil også gjerne takke gjengen i Kagge Forlag, i første rekke redaktør Marius Fossøy Mohaugen og forlegger Erling Kagge, som har bistått meg med oppmuntring og gode råd hele veien. Min familie, venner og bekjente har vært, og er, uvurderlige støttespillere.

Til sist vil jeg rette en spesiell takk til mine kjære kollegaer og sparringpartnere Jon Stephenson, Harald Henden, Bo Mathisen og Rune Thomas Ege.

En stor takk også til stiftelsen Fritt Ord og Det faglitterære fond for økonomisk støtte til prosjektet.

En liten oppklaring

Alle som skal skrive om militære forhold for et større publikum vil støte på utfordringer med å oversette fagterminologien til et forståelig språk. I arbeidet med denne boken har jeg lagt ned en betydelig innsats for å begrense forkortelsene, og jeg har forsøkt å oversette de engelske uttrykkene til norsk. I tilfeller hvor jeg ikke har klart å erstatte fagtermene med ord som dekker, har jeg ved første gangs bruk forklart betydningen eller skrevet navnet fullt ut. For ordens skyld vil jeg likevel nevne noen forhold som kan være til hjelp for deg som leser.

Jeg har tatt meg den frihet å bruke navnet FSK konsekvent, til tross for at det offisielle navnet er Forsvarets spesialkommando/Hærens jegerkommando (FSK/HJK). Det er flere grunner til dette, og den viktigste er tilgjengelighet. Britiske Special Air Service er en gjenganger i boken. Når jeg bruker forkortelsen SAS, er det altså ikke flyselskapet, men spesialstyrken jeg henviser til. I noen tilfeller skriver jeg 22 SAS, som er betegnelsen på den avdelingen i SAS-regimentet som FSK samarbeider med.

Det kan også være greit å ha klart for seg at fallskjermjegere er vernepliktige soldater som søker og består opptaket til fallskjermjegertjenesten, som varer i ett år. Spesialjegere er profesjonelle soldater i FSK som har vært gjennom en grundig seleksjon.