Wasim Zahid

På liv og død

En leges bekjennelser

© 2013 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Imperiet Design | Harvey Macaulay

Layout: akzidenz as | Dag Brekke

Omslagsfoto: Nina Ruud

ISBN: 978-82-489-1404-4

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forord

Å være lege er en emosjonell berg- og dalbane. Man opplever triumfer, lykke og eufori, men også sorg, skuffelse og tap. Det er et privilegium å se et nytt liv bli til, men vondt å se et annet gå tapt. Som lege må jeg ta i bruk alle følelsene i emosjonsregisteret, gjerne i løpet av samme dag. Det kan være krevende, men det er helt avgjørende å møte menneskene der de er. I det ene øyeblikket får jeg helhjertet ta del i en pasients glede over bedring, i det neste sørge i lag med en dødssyk person eller de etterlatte og pårørende. Etter en emosjonelt krevende dag på jobben, er det ikke mindre viktig å være en entusiastisk far til sine barn, en støttende og elskende kjæreste for sin partner.

I denne boken vil jeg forsøke å beskrive hvordan det oppleves å være lege. Hvordan det er å ha sitt virke så tett på både livet og døden. Legeyrket er spennende og glamorøst, men også tyngende og ensomt. Mens de fleste andre yrkesgrupper på sykehuset er representert med flere medarbeidere til stede samtidig, er legen ofte alene. Det er kun én vakthavende. Legen må gjøre vurderinger på egen hånd, arbeide selvstendig, og ofte holde tankene sine for seg selv. Den vakthavende legen må tre frem ved vanskelige situasjoner, ta lederrollen og ansvaret.

Jeg husker spesielt en situasjon da jeg stod inne på rommet hos en pasient med en langt fremskreden og uhelbredelig kreftsykdom. Hun var i en terminal fase. Det hadde gått raskt fra sykdommen ble oppdaget, til hun nå lå for døden. Pårørende hadde ikke fått tilstrekkelig tid til å forsone seg med tanken om at en de elsket skulle bli borte. Kanskje hadde de fortsatt et håp om at noe kunne gjøres for å redde livet hennes. Da pusten hennes plutselig ble svakere, så mannen hennes raskt opp mot hjelpepleieren som stod ved siden av og spurte med desperasjon i stemmen:

– Hva gjør vi nå?

Det var en sterk situasjon, vi skjønte at den aller siste stunden var kommet. Hjelpepleieren snudde seg videre mot en sykepleier med et spørrende og håpefullt blikk om at noe kunne gjøres. Sykepleieren sendte blikket videre, og søkte råd og støtte hos en annen sykepleier som var eldre og mer erfaren. Hun snudde seg mot meg. Alles blikk var rettet mot meg, med en forventning om at jeg skulle ta ansvar. Jeg var tross alt doktoren. Men hva skulle jeg gjøre? Hva var det igjen å gjøre? Akkurat da hadde også jeg lyst til å snu meg videre mot en overordnet, sende stafettpinnen videre, la noen andre håndtere den vanskelige situasjonen. Men det var ingen andre å snu seg videre til. Jeg var ankermannen, det var min jobb å tre frem. Informere, trøste, lindre.

I de årene jeg har jobbet som lege, har jeg vært høyt oppe, men også langt nede. Gleden over mine personlige seire er størst i det øyeblikket de skjer. En livreddende intervensjon styrker selvtilliten i noen dager. Men de pasientene jeg virkelig husker, de jeg fortsatt kan ligge våken og tenke på, er de pasientene jeg aldri klarte å hjelpe, de livene jeg ikke kunne redde. Det er de som gang på gang får meg til å gruble over om jeg virkelig gjorde alt for dem. Jeg tenker og resonnerer, diskuterer med meg selv og konkluderer. Likevel kommer de stadig tilbake til meg.

I en episode av «Dr. House» sa hovedpersonen «not all patients who die are interesting», implisitt at ikke alle hadde gjort inntrykk på ham, og at han ikke husket alle. Selv har jeg aldri glemt en eneste av de pasientene jeg har mistet. Jeg husker alle. Om ikke ved navn, så ved ansiktet, historien, de pårørende. Menneskeskjebner gjør varige inntrykk.

Jeg har jobbet som fastlege, legevaktslege og sykehuslege. Pasienthistoriene i denne boken er alle hentet fra virkeligheten, selv om de er anonymisert, endret, og til tider fiktivt påbygget av hensyn til personvernet.

Oslo, juni 2013, Wasim Zahid

Spiller nr. 18

– Det er fortsatt asystole, fortsett å komprimere! ropte jeg ut mens sykepleier Harald trykket ned på brystet til den unge mannen som lå livløs på benken på akuttstue 2.

– Christine, sett 1 mg adrenalin straks! Kom igjen folkens! Stå på nå, dette må vi klare, sa jeg og prøvde å oppildne laget mitt. Hjertet hamret. Jeg var giret, oppglødd, engstelig og nervøs samtidig. Som leder av stansteamet hadde jeg det avgjørende ordet i behandlingen. Jeg måtte redde livet hans. Jeg ropte ut den ene ordren etter den andre:

– Trykk ned på brystet! Raskere, raskere!

– Genererer jeg bra trykk? spurte Harald.

– Ja, jeg kjenner en sterk puls både på halsen og i lysken. Det er flott, bare fortsett, og si ifra hvis du trenger avløsning, svarte jeg. – Intuber pasienten! Sett adrenalin! Gi støt!

Det var som om alt gikk på autopilot. Jeg følte meg årvåken og energisk til tross for en lang vakt. Alt jeg ønsket var at pasientens hjerte plutselig skulle begynne å slå igjen, at han skulle puste selv og våkne. Innerst inne hadde jeg en vond følelse av at dette kanskje ikke gikk den rette veien.

Roar var bare 32 år. Han var slank, muskuløs og veltrent, og spilte for det lokale fotballaget et sted i de lavere divisjonene. Tidligere i kveld var han i ferd med å spille sitt livs kamp. Nå lå han her og kjempet for livet sitt. Etter å ha scoret sitt tredje mål i kampen, falt han plutselig livløs om rett utenfor motstanderens 16-meter. Hjertet hans hadde sluttet å slå der ute på fotballbanen. En motspiller hadde oppfattet situasjonen og begynt hjerte- og lungeredning. Ambulansen hadde rykket ut, og tjue minutter senere ble han brakt inn til sykehuset under pågående kompresjoner.

Vi fortsatte behandlingen i akuttmottaket. Det var en spesiell situasjon. Et ungt liv stod på spill. Alle gjorde sitt ytterste. Logistikken i stansteamet fungerte. Klare ordrer ble gitt. Alle kjente sin rolle og funksjon. Vi hadde holdt på i tretti minutter. Totalt femti minutter var gått siden hjertestansen. Anestesilegen hadde intubert pasienten og sørget for å pumpe luft inn i lungene. Intensivsykepleieren hadde satt nåler inn i blodårene hans, slik at medikamenter kunne gis. Sykepleier Harald og turnuslege Einar byttet på å utføre brystkompresjonene. Det var hardt og utmattende arbeid som krevde avløsning hvert femte til tiende minutt. Vi komprimerte, pumpet inn luft og ga adrenalin. Jeg analyserte hjerterytmen hvert tredje minutt. Hver gang så jeg den samme flate, grønne linjen som indikerte at det ikke var noen aktivitet.

En gjenoppliving, eller en hjerte- og lungeredning er et nokså absurd syn. Det er ikke spesielt pent heller. Her lå denne unge mannen i et kaldt og teknisk rom på et sykehus. Avkledd og naken. Med seks–syv helt fremmede rundt seg som tok på ham, stakk nåler i ham, stakk pusterør ned i svelget, blåste luft i lungene hans, trykket ned brystkassen og knuste ribbena hans. Bare noen timer tidligere var han våken og bevisst, holdt på med noe som var viktig for ham. Midt i et komplekst liv med jobb, hjem og arbeidsoppgaver.

Plutselig øynet vi et håp.

– Ventrikkelflimmer! Pasienten har en sjokkbar rytme! Alle vekk fra pasienten! Støt, 360 joule! Fortsett kompresjoner, ropte jeg ut, og Harald fortsatte.

– Christine, trekk opp 300 mg amiodarone og vær klar!

Etter et minutt var det fortsatt ingen puls, og jeg ba Christine sette både mer amiodarone og adrenalin, mens Einar tok over kompresjonene. Alle satte inn et ekstra gir. Ved neste analyse var det fortsatt ventrikkelflimmer.

– Fortsatt sjokkbar rytme! 360 joule igjen! Alle vekk fra pasienten NÅ, sa jeg og ga støtet.

Roars overkropp løftet seg av strømstøtet og smalt ned i benken igjen.

– Kom igjen Einar, fortsett å komprimere, trykk godt ned!

At ribbena til Roar hadde knekt for lenge siden, var utelukkende en fordel i denne situasjonen, selv om man hørte en ubehagelig knasende lyd hver gang brystet ble trykket ned. Hjertemassasjen ble mer effektiv, og mer blod ble pumpet ut i kroppen.

– Trekk opp mer amiodarone og adrenalin! Fort, fort, fort, ropte jeg, og Christine gjorde som jeg sa. – Hold kompresjonene, jeg analyserer hjerterytmen, sa jeg og dro Einar bakover.

Monitoren viste igjen en flat linje, asystole. Det var et tilbakeslag. Det var ingen aktivitet. Det hadde ingen hensikt å gi et dødt hjerte elektrosjokk. Vi fortsatte videre med kun kompresjoner og adrenalin.

Jeg hadde ikke lyst til å gi opp. Det unge livet måtte reddes. Jeg vurderte ulike årsaker til hjertestansen underveis. Sannsynligvis skyldtes det en genetisk feil, men det kunne vi ikke gjøre noe med i denne situasjonen. Kunne det være en større blodpropp til lungene som stoppet hjertet? Kunne det være et akutt hjerteinfarkt? Det var lite sannsynlig, men vi stod med ryggen mot veggen og ville prøve alt.

– Ok, vi setter Actilyse, beordret jeg.

Actilyse er en svært kraftig blodfortynnende medisin. Hvis blodpropp eller hjerteinfarkt var årsaken til hjertestansen, kunne det løse opp proppene og få hjertet i gang igjen. Det forlenget hjerte- og lungeredningen med ytterligere en time.

Vi nærmet oss to timer med livreddende behandling. Alle var fullstendig utmattet. Jeg stod i fotenden av sykesengen og stirret opp mot monitoren. De andre i rommet så på meg. Jeg visste hvorfor. Som leder av stansteamet var det min jobb å bestemme når behandlingen skulle avsluttes. Jeg hadde ikke lyst til å møte blikkene deres. Men jeg innså også at slaget var tapt. Livet kunne ikke lenger reddes. Vi hadde gjort alt som var mulig å gjøre. Det var på tide å avslutte.

– Hold kompresjonene, Einar, sa jeg rolig. Jeg la pekefingeren og langfingeren min på halsen for å kjenne etter pulsen. Ingen ting. Jeg la stetoskopet på brystet hans. Helt stille. Jeg tittet opp på monitoren. En flat grønn linje. Jeg så på klokken på veggen og merket tidspunktet. – Døden inntreffer klokken 21:25.

Det ble stille i rommet. Ingen beskjeder ble ropt, ingenting hastet. Sykepleierne begynte å dra ut nåler og plastre for å stoppe blødninger. Anestesilegen tok ut intubasjonsutstyret. Jeg ble stående ved siden av sengen. Roar lå der så rolig og fredelig. En pen mann. Med halvlangt mørkt hår som lå bakover. Øynene var vinterblå, halvt lukket. Nesen var smal og spiss, leppene fyldige. Det blødde litt fra en blodåre på halsen. Brystet var rødt etter alle kompresjonene. På høyre overarm var det en liten tatovering. Et hjerte med navnet «Liv» på. En kjæreste kanskje? Han hadde på seg en grønn fotballshorts. På den ene foten hadde han en lang grønn fotballstrømpe, og en svart fotballsko. Den andre foten var bar og i vristen satt det en venekanyle. Det piplet blod ut av den. Den oppklippede hvite trøyen viste at han var lagets spiller nr. 18. Borte for alltid.

Morgenmøtet

Jeg går innom kontoret mitt hver morgen. Det er et slags ritual, en del av et daglig mønster for å komme inn i legetankegangen. De velkjente inntrykkene setter i gang prosesser i hjernen min, og setter meg i arbeidsmodus. Som om man vrir på en bryter og setter i gang en stor kraftstasjon, datamaskiner starter og programvare lastes opp.

Jeg har dusj på kontoret. En utmerket måte å spare tid på. I en hektisk hverdag gjelder det å finne små effektiviseringstiltak. Iblant lurer jeg på om det er en typisk legegreie å tenke på slike detaljer og finurligheter. Jeg har møtt mange kollegaer med slike litt spesielle «innretninger» og løsninger. En eldre kollega har alltid med seg usmurt oppskåret brød, pålegg og en swiss army knife i matpakken. Da kan han nemlig bruke kniven til å skjære pålegg og smøre brødskivene i lunsjen, og dermed spare de minuttene det hadde tatt ham å gjøre det hjemme om morgenen. En annen har installert et piano på kontoret sitt, slik at han kan spille og vedlikeholde sine ferdigheter hver gang han får litt ledig tid i løpet av arbeidsdagen.

Jeg tar på meg nypressede hvite bukser, skjorte og legefrakk. Idet jeg henger stetoskopet rundt halsen, kanskje det ypperste symbolet på legeyrket, er transformasjonen komplett. Du trer inn i en definert rolle når du er ikledd denne uniformen. Folk kommuniserer helt annerledes med deg, og har helt andre forventninger til deg. Selv om personen inni klærne er den samme, lever man seg også inn i rollen når man er kledd i hvitt. Det forventes av en lege at han eller hun er presis, vitenskapelig, klok, høflig, vennlig, empatisk og gjennomtenkt i sine handlinger. Du veier derfor dine ord tyngre, er mer forsiktig med måten du uttaler deg på og blir automatisk mer observant.

Legeuniformen er ladet med symbolikk. Den utstråler «hygiene», «offentlighet», «kunnskap» og «ledelse». Legefrakken har sitt opphav fra den hvite laboratoriefrakken som ble brukt på laboratorier sent på 1800-tallet. På den tiden brukte leger svarte frakker, som stod i stil med yrkets noe dystre natur. Den gang var det ikke mulig å skille leger fra kvakksalvere, og en legeutdannelse kunne oppnås på et år. Pensum var ikke standardisert. Mot slutten av 1800-tallet skjedde det en voldsom utvikling, nærmest en revolusjon i kunnskap om hygiene, mikrober og infeksjoner. Med dette begynte også legene å etterstrebe større grad av vitenskapelighet i sin virksomhet, og utdanningsinstitusjonene vedtok en strengere praksis rundt pensum og eksamener. Den hvite frakken ble et symbol på denne nye filosofien. Hvitt representerte håp, renhet, hygiene og helse. Men i dagens helsevesen er den også et symbol på et utdatert hierarki. Legefrakken har heller ingen særlig praktisk betydning. Snarere er den i veien, og leger flest foretrekker å ta den av når de utfører undersøkelser. Den øker også faren for å overføre bakterier og infeksjoner. Jo mer stoff man omgir seg med, desto større overflate for bakterier å feste seg på. Likevel viser undersøkelser at pasienter liker den hvite legefrakken. Den skaper distanse og gjenkjennelse.

På legestudiet fikk vi beskjed om at man ikke skulle ha stetoskopet hengende løst rundt halsen. Jeg husker godt professoren som sa til oss studenter:

– Dere har sikkert sett de amerikanske tv-seriene der legene går rundt med stetoskopet hengende rundt halsen. Slik gjør vi det ikke her, sa han før han markerte poenget med å folde stetoskopet sammen i frakkens ytterlomme. Ingen nærmere begrunnelse enn «vi gjør bare ikke slikt».

Jeg forstår ikke hvorfor. Kanskje er det nok et uttrykk for janteloven. Du skal ikke vise deg frem. Du skal ikke tro du er bedre, eller at du vet mer. Jeg antar at stetoskopet blir oppfattet som et statussymbol, et symbol på hierarki og opphøyethet. For meg er det ikke slik. For meg handler det om yrkesstolthet på en positiv måte. Jeg er glad i og stolt over yrket mitt. Så lenge jeg er på arbeidsplassen min, ser jeg det også som en fordel at pasienter kan identifisere meg som lege gjennom tydelig symbolbruk. Hvordan dette kan oppfattes som hovent eller overlegent, kan jeg ikke forstå. Jeg går alltid med stetoskopet rundt halsen.

Etter å ha vært innom kontoret, går jeg til morgenmøtet. Det finner sted i et rom som er avlangt, smalt og underdimensjonert, med et langt bord i midten. Sitteplassene er tildelt ut fra et bestemt hierarkisk mønster. Ved enden av bordet sitter avdelingssjefen. Høvdingen. Generalen. Han har stålkontroll på avdelingen sin. Som leder på en større medisinsk avdeling, må han også ta upopulære avgjørelser forbundet med økonomi og arbeidsforhold. En leder kommer lett i en utsatt posisjon og får de andre kollegaene mot seg. Legehierarkiet er stort sett likt på alle sykehus. Nederst er turnuslegene, de som nylig er ferdig med medisinstudiet. Turnustjenesten er deres første møte med legeyrket, men teoretisk er de svært sterke. Turnusleger er svært ulike. Noen er samvittighetsfulle og hardtarbeidende, andre gjør kun det mest nødvendige. Noen er usikre, lavmælte og sjenerte, mens andre er brautende og omgir seg med en aura av selvsikkerhet. Felles for dem alle er at de er ferske doktorer som skal opplæres og trenes opp til å bli selvstendige behandlere. De må trenes i diagnostisk tankegang, og hvordan man kommuniserer med en pasient eller en pårørende. Her hviler det et betydelig ansvar på oss litt mer erfarne leger. Vi må være oss bevisst våre handlinger og ord når vi jobber sammen med turnuslegene. De påvirkes av det vi sier og gjør. Jeg liker å jobbe sammen med turnusleger. Ettersom de er nyutdannet og helt oppdatert teoretisk, lærer jeg også av dem. Min jobb er å hjelpe dem til å omsette deres teoretiske teft i praktisk handling.

Over turnuslegene står assistentlegene. De er autoriserte leger som har fullført turnustjenesten og er i opplæring til å bli spesialister på sine respektive felt. I vaktsammenheng er assistentlegen selve ryggraden i sykehuset. Han eller hun er sjefen for vaktteamet, med behandlingsansvar for alle pasienter som til enhver tid er innlagt på avdelingen. Assistentlegen tilser alle nye pasienter som innlegges, vurderer dem og danner hypoteser. De planlegger utredning, starter behandling og følger utviklingen gjennom natten. Assistentlegen har også ansvar for de sykeste pasientene på intensivavdelingen og mer eller mindre alvorlige tilstander på sengepostene. Gjennom vakten løper assistentlegen mellom akuttmottak, overvåkning og sengeposter.

Øverst i hierarkiet troner overlegene. De er ferdige spesialister. Det er ingen tvil om hvem som er de viktigste personene i rommet. De sitter rundt hovedbordet sammen med avdelingssjefen. Det hele likner til forveksling en hærsjef som sitter med generalene rundt bordet, eller en statsminister med sine ministre rundt seg i et regjeringsmøte. Det er rundt dette bordet beslutningene fattes. Assistentlegene og turnuslegene sitter langs veggene i rommet, ikke ved bordet. Overlegene utgjør spesialkompetansen, kunnskapen og visdommen på et sykehus. De har lang erfaring og har sett mange pasienter. Det er de som utfører spesialundersøkelsene og behandlingene. De har ansvaret for å gi opplæring til de yngre legene. Overlegene, eller spesialistene, er de legene folk flest forbinder med et sykehus. Det er de som står for den daglige driften, det er dem pasienter kommer til sykehuset for å treffe.

I motsatt ende av bordet, rett overfor avdelingssjefen, sitter vakthavende lege fra foregående natt. Det er den vakthavende assistentlegens jobb å fortelle om «nattens hendelser», referere om nye pasienter som er innlagt det siste døgnet. Denne seansen kan være nokså skremmende, overveldende og krever mot. Du sitter ansikt til ansikt med avdelingssjefen, med alle spesialistene i sidesynet. Det er som å sitte på tiltalebenken i en rettssal. Vakthavende assistentlege må være veltalende, strukturert og selvsikker, og gi god og nyttig informasjon om svært syke pasienter. Relevante detaljer må inkluderes, mindre viktige ting utelates. I tillegg skal tanker og hypoteser forklares. Hvorfor valgte man å forfølge den ene hypotesen fremfor den andre. Ekspertene rundt bordet stiller kritiske spørsmål: Hva viste den prøven? Tok du ikke den? Hvorfor ikke? Hvorfor startet du med den behandlingen? Burde du ikke heller ha gjort slik?

Det gjelder å svare godt for seg og begrunne sine valg og prioriteringer. Vise seg faglig sterk og kunnskapsrik. Dårlige vurderinger preget av usikkerhet eller svakhet fører raskt til et dårlig omdømme. Et godt omdømme betyr alt. For hvilke andre metoder har egentlig de overordnede legene for å vurdere deg som kliniker? Det er derfor ikke til å stikke under stol at det foregår en usynlig kamp mellom assistentlegene, en kamp om å få overlegenes gunst og oppmerksomhet. Vi føler selvsagt sympati med stakkaren som sitter der og blir grillet etter å ha stått på en hel natt. Vi har alle vært der selv. Men det eksisterer også en viss skadefryd når akkurat din konkurrent sliter og svetter litt. Det er kontinuerlig kamp om plassene oppover i systemet. Ingen sitter der og forteller om hvilke feilvurderinger han eller hun gjorde, eller hvor usikker man var overfor en pasient, selv om feilvurderinger og usikkerhet inntreffer minst like ofte som heltedådene. I den grad man nevner en dårlig jobb, så er det gjerne i omtale av kirurgen eller anestesilegen som ikke tok et kasus alvorlig nok.

Akkurat i dag er det en av de mer erfarne kvinnelige assistentlegene, Elisabeth, som har hatt vakt. Hun vet hva hun driver med, har vært ute en vinternatt før. Elisabeth er en lege som skal opp og frem. Hun er målrettet, metodisk og kunnskapsrik, av den typen som sitter en time før morgenmøtet og forbereder sin «forestilling». Prøveresultater og røntgensvar er pugget på forhånd. Elisabeth bruker aldri notater når hun refererer. Hun sitter tilbakelent i stolen, har armene krysset foran brystet, og bena i kors. Håret er satt opp i en ball på toppen av hodet og blikket rettet frem, låst mot avdelingssjefen mens hun snakker med bestemt stemme.

Elisabeth har hatt en travel vakt med 25 innleggelser og velger å fortelle om kun tre av de nyinnlagte pasientene: de som er sykest og som kan være av interesse for hele kollegiet. Resten av de nye pasientene blir diskutert på de ulike postene etter morgenmøtet. Elisabeth refererer perfekt. Hun begrunner valg av utredning og undersøkelser godt, og har igangsatt korrekt behandling. Det kommer et par spørsmål, men disse parerer hun greit. Det er bare å ta av seg hatten.

Røntgenlegen har kommet inn for å demonstrere de viktigste røntgenbildene, og lysene slukkes. Den litt hissige stemningen forsvinner og en ro senker seg i rommet. Jeg synes det er interessant å studere de andre ansiktene. Langs den ene kortveggen, bak ryggen til avdelingssjefen, sitter de unge turnuslegene. De er storøyde og følger med best av alle. Flere av overlegene følger også ivrig med, og jeg kan nesten se hvordan hjernene bearbeider informasjon så det knaker. Det er imponerende og motiverende. Men noen av dem ser også uinteresserte og livstrøtte ut, som om de har mistet gløden og lidenskapen for faget. Etter å ha trasket gjennom de samme korridorene i flere tiår, sett de samme tilstandene gjentatte ganger, diskutert de samme kasusene, er det kanskje ikke overraskende.

Jeg lurer på om også jeg kommer til å ende som dem. Uinteressert, utslitt og lei. Jeg rister tanken av meg. Jeg har et lidenskapelig forhold til faget mitt, og jeg elsker jobben min. Den dagen jeg ikke lenger har denne gløden, finner jeg på noe annet. Skal jeg gjøre en god jobb som lege, må jeg være engasjert og gi av meg selv. Selvsagt finnes det faglig dyktige leger som kan gjøre en veldig god jobb uten å ha et tilsvarende emosjonelt engasjement, men for meg personlig er engasjementet avgjørende.

Morgenmøtet avsluttes med nok en formaning om effektivisering, bedre kvalitet, sparing av ressurser og fokus på utskrivninger. Vi er mange som sukker oppgitt eller himler med øyne. Man kan bli lei det konstante maset om økonomi, sammenslåinger og budsjetter. Vi er leger, vår primære interesse skal være pasientens beste, ikke direktørens budsjetter. Når det stadig er massivt fokus på økonomi, er det naivt å tro at det ikke påvirker pasientbehandlingen. Både direkte og indirekte. Det har jeg sett flere eksempler på.

Møtet heves og forsamlingen løses opp. Vi går hver til vårt. Arbeidsdagen begynner.