Hallgeir Opedal

Magnus Carlsen

Verdens beste sjakkspiller

© 2013 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trygve Skogrand | Passion & Prose

Omslagsfoto: Catharina Caprino

Layout: Dag Brekke | akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1464-8

Boka er en bearbeidet utgave av Smarte trekk. Magnus Carlsen. Verdens beste sjakkspiller, utgitt på Kagge Forlag 2011.

Alle bildene i boka er i privat eie, bortsett fra bildene nederst på side 8 i bildelegget (Anton Corbijn) og bildene på side 16 (Morten Rakke).

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

«I prinsippet hadde jeg nok lenge vært klar over at et så særpreget, et så genialt spill måtte frambringe sine spesielle enere, men likevel var det uhyre vanskelig, ja, umulig, å forestille seg tilværelsen til et levende menneske som hadde presset sin åndsverden sammen innenfor den trange banen mellom svart og hvitt, og søkte sitt livs triumfer utelukkende ved å flytte trettito figurer fram og tilbake, opp og ned – et menneske som var fylt av bevisstheten om at det kunne vinne seg berømmelse i hjørnet av en sjakkbok ved å åpne med en springer i stedet for en bonde – et menneske, en åndsskapning som i ti, tjue, tretti år – uten å bli sinnssyk – satte hele sin tankevirksomhet inn på å tvinge en trekonge opp i et hjørne på et trebrett.»

Stefan Zweig, Sjakknovelle

«I all kunst er det to rom. Ett hvor alle kan gå inn og se seg om. Ett som ligger innenfor og er meget større; men det er ikke lett å få øye på døren; noen må hjelpe en å finne den. Det er dét som heter å innvies. I samme øyeblikk går taket av huset, og han er hos stjernene.»

André Bjerke, Spillet i mitt liv

«Problemet med sjakkspillere i dag er at de tenker som datamaskiner. Kreativiteten og det individuelle er borte. Magnus er en som plutselig kan gjøre det helt uventede.»

Garry Kasparov, sjakkspiller

«Første gang jeg så ham spille, var på Kreta. Jeg forsto med én gang at her er det noe helt spesielt. Bare én gang tidligere har jeg hatt samme følelse. Det var med Garry Kasparov.»

Dirk Jan ten Geuzendam, redaktør, New in Chess

«Magnus Carlsen er en mann som kan foreta trekk som overrasker deg. Som du aldri kunne tenkt ut selv. Han gjør ting ved sjakkbrettet som endrer dagen din, som endrer livet ditt.»

IM David Pruess, Berkeley

«Det vitner om et helt rått talent! Og det er helt uvirkelig for meg at dette sinnssyke talentet skal besittes av en nordmann! Jeg er SÅ STOLT! :).»

Eirik, sjakkfan

«For mennesker av Magnus Carlsens kaliber er sjakk en lidenskap og en skjebne man må leve med, og som forfølger en livet ut.»

Simen Agdestein, stormester

«Hop up in my spaceship and leave earth, motherfucker. I’m gone, motherfucker, I’m gone.»

Dwayne Michael Carter Jr.

Sluttspill

London, 1. april 2013.

Partiet var over.

Magnus Carlsen hadde tapt. Igjen.

Han skjøv stolen bakover, reiste seg raskt og skrittet over det teppebelagte gulvet, svingte krapt til venstre, opp på podiet, rett frem og forsvant i mørket.

I tre uker hadde åtte sjakkspillere sittet inne i det ærverdige auditoriet på bredden av Themsen.

Nå forlot Magnus Carlsen det for siste gang.

Magnus hater å tape. Intenst. Det er fysisk ubehagelig for ham, og det er så ubehagelig at det også blir ubehagelig for dem rundt ham. Han blir sur, forbanna, aggressiv. Dette er noe som han ikke kan kontrollere, mener han, for etter et langt sjakkparti er han psykisk og fysisk sliten, alle sosiale forpliktelser er forduftet, de er brutt ned, og han føler en rett til å være tverr og vanskelig, og akkurat denne dagen, mandag 1. april 2013, hadde han all rett til det.

Magnus Carlsen hadde tapt sitt livs viktigste parti.

Manager Espen Agdestein trippet på bakrommet. I flere år hadde de ventet på denne dagen, dagen da Magnus skulle avgjøre kandidatturneringen for å være klar for en VM-finale. De skulle juble, rope, sprette champagnen, endelig! Millioner av sjakkfans verden over hadde ventet på denne dagen, sponsorer, familie, venner, ja, selv hans argeste konkurrenter ventet. De ikke bare ventet, de forventet at det skulle skje.

Magnus skulle vinne.

Nå hadde han snublet på målstreken.

På bakrommet gruet Agdestein seg til å møte ham, for selv etter fire år som manager for tidenes sterkeste sjakkspiller har han ennå ikke knekket koden for hvordan han skal agere når Magnus har tapt. Hva pokker skulle han si nå?

Han fryktet det verste.

Døra ble slått opp.

Magnus kom ut.

Han smilte.

Åpning:
Sjakkens motekonge

Berlin, onsdag 7. juli 2010.

«Guten morgen, Herr Carlsen!

Berlin var for lengst på føttene, og endelig kom Magnus Carlsen på sitt karakteristisk fremoverlente og snublende vis gjennom den morgenhektiske resepsjonen i det store glasshotellet ved bredden av Spree, tvers overfor Berlinerdomen. Verdens beste sjakkspiller stanset opp på marmorgulvet, og med sola midt imot, myste han mot utgangen.

Så han etter noen? Han lette med et smalt blikk, og der, der fikk han øye på Espen Agdestein, manageren, og gikk raskt imot ham.

Mein Gott, så trøtt han var. Drivende bleik, og alt, absolutt alt, de mørke feltene under øynene, den halvåpne munnen, den lute ryggen, tausheten, alvoret, alt utstrålte at det ikke var her han ville være. Det eneste stedet Magnus Carlsen vil være klokka halv ni om morgenen, er i senga. Bak mørke gardiner. I dyp søvn. Han har snudd døgnet og lagt seg til sin egen døgnrytme.

Vi håndhilste. Kjapt. Og slapt. Sjakkspillere har det med å hilse slapt, skulle jeg erfare. Hastig og motvillig tar de imot håndtrykk. Det er knapt berøring, det er som å ta i noe dødt, før de hurtig trekker hånda tilbake. Som om de hilser av plikt, og det er det de gjør.

Dette var vårt andre møte. Første møte var en uke tidligere på et kontor i Kagge Forlag. Vi hadde snakket om bokprosjektet, det vil si: det var jeg som snakket. Han lyttet. Eller lyttet? Han sa i hvert fall lite. Svarte kortfattet på det jeg spurte om, og satt ellers taus med nedslått blikk. Jeg sa noe om at han kunne bruke meg som en samtalepartner. Han sa ingenting. En han kunne snakke til om alt, sa jeg. Han svarte ikke noe til det, og i ettertid har jeg mange ganger smilt forlegent av det utsagnet. Magnus har ikke behov for noen samtalepartner. Han samtaler ikke. Ikke den gang, ikke siden, i hvert fall skulle han ikke samtale med meg.

I dette første møtet stilte jeg også det klassiske hvor-mange-trekk-kan-du-tenke-framover-spørsmålet. Nettopp det spørsmålet har han fått utallige ganger, og det er slike spørsmål som gjør at Magnus Carlsen misliker å bli intervjuet av journalister som ikke spiller sjakk. Et opplagt og konkret spørsmål, men tilnærmet meningsløst. Da Garry Kasparov engang ble stilt det samme spørsmålet, svarte han at «det har omtrent like mye for seg som å spørre Lance Armstrong hvor ofte han skifter gir i løpet av Tour de France».

«Det kommer litt an på,» svarte Magnus. Han nølte, sa: «Åtte–ni trekk.»

Vårt første møtet endte omtrent som dette:

«Synes du det er greit å snakke om disse tingene?»

«Jeg synes ikke det er ukomfortabelt å snakke om sjakk, nei.»

«Men vi må snakke om andre ting også.»

«Ja, jeg skjønner det.»

«Og jeg spiller ikke sjakk …»

«Jeg hørte det. Men det kan være en fordel. At det ikke blir en bok bare for sjakkfolk.»

«Jeg kommer til å stille mange idiotiske spørsmål.»

«Ja.»

«Og du er nødt til å sette av tid.»

«Hvor mange timer tenkte du?»

«Det er vanskelig å si. Men hvis det skal bli en bok, blir det mange.»

«Ok.»

Nå var vi altså i Berlin, og selv om han ikke rent formelt hadde satt av tid, så var vi endelig i gang.

Vi gikk ut av resepsjonen og ble stående på fortauet for å vente på en bil. Ifølge den detaljerte kjøreplanen manager Espen Agdestein bar med seg i sin nye, brune skulderveske, skulle den komme presis klokka 08.30. Nå var den noen minutter over halv, ingen bil, vi ventet.

Denne dagen skulle et nytt kapittel i Magnus Carlsens unge liv skrives. Om få timer skulle han sitte foran et internasjonalt pressekorps og bli presentert som modell for det nederlandske motekonsernet G-Star RAW.

Det var absurd. Magnus Carlsen, moteikon. Han som hatet å gå i klesbutikker, og som hadde kledd seg deretter, skulle de kommende tolv månedene fronte et av motebransjens mest trendy jeansmerker. På boards, plakater, i magasinannonser og kataloger, og flere hundre G-Star-butikker i 80 land skulle dekoreres med bilder av Magnus Carlsen. Ingen sjakkspiller i verden hadde vært i nærheten av en slik global markedsføring, og for dette skulle han få betalt.

Bildene til verdenskampanjen var tatt i Miami fem måneder tidligere av den nederlandske portrettfotografen og filmregissøren Anton Corbijn, kjent for sine ikoniske fotografier av U2, The Rolling Stones, David Bowie, Miles Davis, Robert de Niro og Clint Eastwood.

Nå hadde Corbijn fotografert Magnus Carlsen. Det var Magnus stirrende morskt i kamera. Det var Magnus sammen med Liv Tyler, skjønnheten fra New York, filmstjernen fra Armageddon, selveste Arwen fra Ringenes herre. Datteren til Bebe Buell, som var fotomodell og «Playmate of the month» i november 1974, og Steven Tyler, vokalist i Aerosmith.

En 19 år gammel norsk sjakkspiller og Liv Tyler.

Sammen.

Absurd, det også.

I et halvt år hadde Magnus visst om bildene og kampanjen, uten å kunne fortelle det til noen.

Hva ville folk si? Kompisene? Jentene fra barneskolen og ungdomsskolen? Han som alltid var blitt regnet som en sjenert særing. Hva ville sjakkspillerne si? Verdensmesteren Vishy Anand? Hva ville hans argeste rival Vladimir Kramnik si? Og Garry Kasparov? Hva ville Garry Kasparov si?

Magnus hadde ventet lenge på denne dagen, men gledet seg gjorde han ikke, ikke ubetinget. Til det var det altfor mye ukjent som lå foran ham. Som han hadde sagt under vårt korte møte i Oslo: «Hver gang jeg skal gjøre noe jeg ikke er vant til å gjøre, forventer jeg at det blir en katastrofe.»

Espen Agdestein gikk for å sjekke hvor det ble av bilen, og Magnus og jeg ble stående alene på fortauet. Jeg hadde ikke noe presserende å spørre om. Riktignok skulle vi sammen lage en bok, og før eller siden måtte vi bore i hans sjel, men det kunne bli siden, vi hadde god tid, nå var tiden inne for ufarlig og overflatisk smalltalk. Ikke det at jeg er noen smalltalker, tvert om, men når vi nå sto slik, side ved side, to landsmenn, på et fortau i en millionby i et fremmed land, og det faktum at vi skulle tilbringe en lang dag sammen, ja, faktisk en del av det neste halvåret, muligens et helt år, det visste vi ennå ikke, gjorde det opplagt at vi burde konversere, vi burde sludre, slarve. Bli kjent.

Magnus viste ingen tegn til å ville si noe. Han holdt venstre hånd over høyre underarm, så samlet han hendene på ryggen. Det var en tilknappet uro over ham. Han var vel sjenert, tenkte jeg, han ville at noen skulle bryte isen. Jeg så på ham. Han var ikledd nye klær fra G-Star RAW, og det mest oppsiktsvekkende var et par spisse, skinnende, blå lakksko. De glinset i morgensola.

«Kule klær,» sa jeg.

«Takk,» sa han.

Stillhet.

«Har du valgt dem ut selv?»

«Akkurat disse har jeg plukket selv.»

Stillhet.

Stillhet sjenerende lenge.

«Deilig vær?»

Han myste blekt mot sola. «Ja.»

Stillhet.

«Eh … ble det seint i går?» spurte jeg.

«Nei,» sa han.

«Hva vil det si?»

«Nei, jeg la meg i ett-tiden.»

Korte svar, ingen spørsmål i retur, og, som om ikke det var tydelig nok, vendte han seg halvt bort. Stirret tomt ut i trafikken. La armene i kors.

«Gleder du deg?»

«Hva?»

«Gleder du deg?»

«Nja. Litt nervøs, tror jeg.»

«For hva da?»

«Mye folk og … sånt.»

Espen Agdestein kom tilbake og stilte seg mellom oss. Han er absolutt av den mer pratsomme typen og kan sludre i vei om hva det skal være. Den kortklipte og rufsete mannen, født i 1965, er en dreven kremmer som har solgt alt fra laks, ved og julenek til timeshare-leiligheter og fordelsprogrammer. På alt dette har han tjent så mye penger at han aldri fant tid eller hadde behov for å studere noe mer etter at han fikk sin examen artium på Bjørknes i 1986.

På slutten av 1990-tallet ble han løftet himmelhøyt av den globale IT-bobla og da den sprakk våren 2001 falt han forslått i bakken. Allerede i november samme år var han oppe i knestående, og med noen og tretti investorer skrapte han sammen fem millioner og lanserte et nytt forretningskonsept, matportalen Art of Taste. Der fikk han dyrket sin interesse for gourmetmat og eksklusive viner, og sammen med IT-ingeniøren og vinentusiasten Arnie Stalheim utviklet han det til en av de best besøkte nettstedene for mat i Norge. Etter fire år solgte de rubbel og bytes til bladforlaget Hjemmet Mortensen for en sum «som alle parter kunne leve med». Agdestein fikk en liten millionformue, direktørtittel i Hjemmet Mortensen og etter hvert sete i konsernledelsen. Agdestein spiller golf og er en habil sjakkspiller. Han var på OL-landslaget i sjakk i 1984 og i 1994, men har havnet aldeles i skyggen av sin to år yngre lillebror Simen Agdestein, stormesteren, sjakktreneren og fotballspilleren.

I alle år har brødrene Agdestein vært en del av kretsen rundt familien Carlsen, og like før jul 2008 fikk Espen Agdestein en telefon fra Henrik Carlsen med spørsmål om han kunne påta seg oppdraget med å skaffe sponsorer. De trengte noen millioner for å finansiere et samarbeid med Garry Kasparov. Det var absolutt noe sjakkentusiasten Agdestein kunne tenke seg, og han sa opp jobben.

Nå sto Agdestein sammen med oss på fortauet utenfor hotellet og han fornemmet straks den trykkede stemningen. Det siste året hadde han tilbrakt mye tid sammen med Magnus Carlsen, på sjakkturneringer og fotballkamper, i forhandlinger og i sponsormiddager. Han visste hvilken knapp han skulle trykke på: Fotball.

Fotball-VM i Sør-Afrika gikk mot slutten. Kvelden i forveien hadde Nederland møtt Uruguay i semifinalen. Uruguay var outsideren, de hadde ikke vært i et sluttspill siden 1970. Nederland hadde, som alle ventet, vunnet.

Magnus hadde sett kampen, og nå kviknet han til. Han nevnte noen flere outsidere som var kommet langt i VM-sluttspill. Sør-Korea spilte for eksempel semifinale mot Tyskland i 2002.

«Og Tyrkia møtte Senegal i kvartfinalen,» sa han.

«I 2002?» spurte jeg.

«Ja,» sa han.

Så sa han ikke mer. Vi var alle lettet da bilen omsider kom.

Senere på dagen sa Espen Agdestein til meg: «Jeg har lært meg å ikke si for mye om morgenen.»

Vi kjørte ned paradegata Unter den Linden. Foran i bilen satt to nederlandske PR-babes fra G-Star RAW og pratet i sine iPhoner. Fra musikkanlegget lød lav radiopop. Magnus satt i baksetet sammen med Espen Agdestein, og virket likegyldig til alle de historiske bygningene vi passerte. Oppe til høyre skimtet vi Brandenburger Tor, og bak den, Riksdagsbygningen. Magnus så på hendene som lå i fanget.

Agdestein rakte ham noen dokumenter. Det var programmet for dagen og forslag til hva han kunne si på pressekonferansen. Agdestein sa at han måtte lese igjennom. Magnus tok dem imot og kikket på første side.

«De har skrevet feil her,» mumlet han og holdt arket opp.

«Jeg så det,» sa Espen Agdestein. Han mente det ikke betydde noe at de hadde skrevet etternavnet Carlson. Det var bare til internt bruk.

Magnus satt med papirene mellom hendene, begynte å bla igjennom, la hodet bakover, lukket øynene.

«Sitter du og fordøyer det som står der, eller?»

Magnus åpnet øynene, så igjen på papirene.

«Ja. Eh … nei. Bare slapper av litt.»

«Føler du deg komfortabel med det som står der?»

Magnus svarte ikke.

«Du behøver ikke si akkurat det som står der.»

Magnus sa ingenting.

«Det er ganske enkle svar. Det er greit, er det ikke det?»

«Mmm,» sa Magnus. Tvetydig.

Etter å ha stanget gjennom trafikken, kjørte vi opp foran Tempelhof, flyplassen tegnet av Albert Speer og ferdigstilt i 1941. Etter krigen var Tempelhof navlestrengen som tilførte Vest-Berlin nødvendige forsyninger, slik at byen forble en øy av frihet midt i et kommunistkontrollert Øst-Tyskland. Tempelhof er et historisk sted.

Magnus løftet knapt blikket da han steg ut av bilen. Det var halvannet år siden det siste flyet hadde tatt av, og denne brennhete julidagen var de neoklassisistiske granittbygningene arena for Bread & Butter, verdens største messe for ung mote. I løpet av tre hektiske dager skulle de internasjonale motegigantene presentere sine kommende høst- og vinterkolleksjoner.

Det summet i energi fra travle, trendy mennesker. Magnus stampet etter de fotrappe nederlandske jentene, forbi utstillingene til italienske Diesel, forbi amerikanske Wrangler, Lee, Levi’s, forbi Calvin Klein, Gant, Van Gils – det var en kilometer i en kakofoni av dunkende rytmer forbi Adidas, Puma, Hummel, Miss Sixty.

Helt nederst, i enden, like ved hangarene, hadde G-Star RAW okkupert et område på størrelse med en fotballbane. De hadde slått opp et hvitt sirkustelt, og foran teltet hadde de bygd en flere etasjers høy hvit kloss som rommet møterom, barer og en VIP-lounge.

Hele hjørnet var dekket av et gigantfotografi av Magnus Carlsen. Inne, skulle det vise seg, var hele langveggen dekket av ett eneste nærbilde av ham. Sju ganger femten meter, 105 kvadratmeter Magnus Carlsen.

Magnus sa ingenting.

Hva surret gjennom hodet hans?

Forventningene til G-Star RAWs ikoner er et aldri så lite høydepunkt under motemessen Bread & Butter, og noen minutter før klokka to sto et skogholt av TV-kameraer oppstilt i midtgangen. Hele den europeiske motepressen var møtt fram.

I 2008 presenterte G-Star den 72 år gamle filmstjernen Dennis Hopper som sitt ikon, kjent fra filmklassikere som Rotløs ungdom, Giganten og Easy Rider, og senere fra filmer som Rumble Fish og Blue Velvet. En 72-åring som reklamerte for ungdomsklær? Klart det var noe å skrive om.

I 2009 presenterte de den puertoricanske machomannen og Oscar-vinneren Benicio del Toro som selskapets ikon. Deretter Liv Tyler.

Denne gangen gikk det rykter om at årets ikon var Johnny Depp.

Musikken startet. På TV-skjermene flimret en film. I 27 sekunder så vi eldre, svarte sjakkspillere i Little Havana, Florida. Palmer, blå himmel. Nærbilder av ansikter, av sjakkbrikker. Lyden av klokker som tikket.

Inn i bildet steg Magnus Carlsen. I svart dongerijakke og med stylet hår slentret han mellom sjakkspillerne. Stanset opp, studerte et parti, bøyde seg ned mot en av spillerne, hvisket ham noe i øret. Nærbilde av sjakkspilleren, som kikket innvidd opp mot Magnus Carlsen, vendte seg mot brettet, flyttet en brikke. Anerkjennende blikk fra de andre sjakkspillerne. Magnus ut på gata, ut av bildet. Så teksten:

SEPTEMBER 10. 2010. BAM!

NEW YORK CITY. BAM!

NO 1. CHESS PLAYER IN THE WORLD. MAGNUS CARLSEN. AGAINST THE WORLD. CAN YOU BEAT MAGNUS?

BAM!

Det summet blant det motekyndige publikummet. Magnus who? Carlsen? En sjakkspiller?! Ikon for G-Star?

Magnus skrittet inn langs siden til spredt applaus. Det knitret i kameraer, blinket i blitser.

Han satte seg på podiet ved siden av G-Star RAWs solariumsbrune markedsdirektør Joris Aperghis.

«Ladies and gentlemen, Magnøsss Carlsen, the number one chessplayer in the world, is our new campaign model!»

Mumling blant journalistene.

Aperghis fortalte om hvordan de hadde sett Magnus på TV og blitt inspirert av det han hadde oppnådd i så ung alder.

«Vi synes han er en utrolig talentfull fyr som går sine egne veier. Han har et tøft og karakteristisk utseende og sin egen stil, veldig naturlig, veldig rå. Vi er veldig glad for å ha deg om bord. Så Magnus, fortell oss litt om deg selv.»

Magnus lente seg mot mikrofonen, forbausende usjenert, han smilte til og med.

«Æmm … ja. Mitt navn er Magnus Carlsen, jeg er fra Norge. Som dere sikkert forstår, spiller jeg sjakk og er ranket som den beste sjakkspilleren i verden. Æhmm … ellers er jeg en ganske vanlig fyr.»

Som en entusiastisk sportskommentator snakket Joris Aperghis om den kommende sjakkampen i New York i september. Hele verden kunne spille mot Magnus Carlsen. Via Internett. Liv Tyler vil være der, sjakklegenden Garry Kasparov ville være der. The world against Magnus.

«Hvordan vurderer du sjansene dine?» spurte Aperghis.

«Jeg vet ikke, men jeg spiller alltid for seier.»

Det ble åpnet for spørsmål, men ingen så ut til å ha noen. Til slutt rakte en kvinnelig journalist pennen i været. En mikrofon ble båret bort til henne.

«Et spørsmål til Magnus: Da du bestemte deg for å bli modell for et jeansmerke, hva var dine vurderinger for og imot?»

Magnus nølte.

«Jeg tenkte ikke så mye på pro et contra. Det var en enestående anledning med så mange pro, og jeg tenkte, la oss gjøre det uten å tenke for mye over contras, som jeg uansett …»

Han mumlet noe uhørlig.

«Flere spørsmål?»

Den samme kvinnen rakk pennen i været. Aperghis nikket, mikrofonen tilbake.

«Magnus, hva er dine tanker om estetikken til G-Star?»

Estetikken til G-Star? Magnus nølte igjen.

Joris Aperghis så fort på ham, lente seg mot mikrofonen for å bryte av, men Magnus tok ordet.

«Jeg er ikke noe motemenneske. Jeg er først og fremst sjakkspiller, og for å være ærlig er ikke sjakkspillere motemennesker.»

Journalistene humret. Kvinnen ga seg ikke, rakte pennen i været nok en gang, spurte med et smil:

«Hva var ditt favorittantrekk før du valgte G-Star?»

Aperghis laget en grimase. «Dette er på siden av temaet! Flere spørsmål. Ja, helt bakerst der er det en som har et spørsmål.»

En kortklipt og rufset mann tok imot mikrofonen, kremtet og sa: «Du nevnte at Garry Kasparov vil være der. Kan du si noe mer om hva hans rolle blir under matchen?»

«Interesting question,» sa Aperghis.

Pressekonferansen var på sporet.

Espen Agdestein leverte fra seg mikrofonen, la armene i kors, vippet opp på tærne, smilte.

En halv time senere satt Magnus Carlsen ved et bord inne i det hvite teltet. Den ene etter den andre klappet ham på skuldra: good job, Magnus. En oppspilt Espen Agdestein viste fram norske nettaviser på iPhonen. VG var blitt tipset i forkant og hadde nyheten som toppsak: «Slik har du aldri sett Magnus før.»

Magnus så på bildene. Det var umulig å se hva han tenkte. Det var tid for et «hva føler du nå?-spørsmål».

«Jeg er lettet over at jeg ikke dummet meg totalt ut,» sa han og pirket i en pastasalat som var satt foran ham. «Men,» sa han og nølte. «Jeg føler at jeg ikke møter noe motstand. Alle klapper meg på skuldra og sier: Det gikk bra. Det er litt irriterende å være omgitt av folk som bare er positive. Jeg vil ha folk rundt meg som er ærlige, som sier: Du, dette gikk sånn passe. Eller: Dette gikk dårlig, dette funket ikke.

«Men hva føler du selv?»

«Når det gjelder presse og alt sånt, er jeg alltid usikker på meg selv. Jeg tenker at alle intervjuer er potensielle katastrofer,» sa han og smilte. «Jeg tror vel at det er mange som ikke liker at jeg stikker meg fram. Det er slik i verdenstoppen at det ikke er så stor forskjell mellom de aller beste spillerne, men det er jeg som får presseoppslagene, det er jeg som får sponsorer. Jeg forstår godt at noen ikke liker det. Og så er det noen purister som ikke vil at sjakk skal assosieres med mote. Det er vel jeg …» Han smilte bredt nå. «… ikke enig i.»

Espen Agdestein satte seg ned.

«Da er det bare åtte intervjuer på rappen, Magnus, så er du ferdig.»

På første rekke under pressekonferansen satt én eneste sjakkjournalist, en gråhåret tysker i 60-årene med et veltrimmet skjegg. Mannen var Frederic Friedel, redaktør av sjakknettstedet Chessbase.com. En edderkopp i den forunderlige sjakkverdenen. Nær venn med flere av de beste spillerne.

«Sjakkverdenen kommer ikke til å like ham for dette,» sa Friedel. «Det kommer til å bli mye sjalusi og fiendtlighet.» Ansiktet var alvorlig før det sprakk opp i et smil. «Men etter en stund vil de elske ham!»