Svetlana Aleksijevitsj

Krigen har intet kvinnelig ansikt

Oversatt fra russisk av Alf B. Glad

© 2006 by Svetlana Alexievich

© Norsk utgave: Kagge Forlag 2014

Originalens tittel: У войны не женское лицо

Oversettelse fra russisk: Alf B. Glad

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Omslagsfoto: Yevgeny Khaldei/Corbis/NTB Scanpix

Sats/layout/ebok: akzidenz as

ISBN: 978-82-489-1468-6

Utgivelsen har mottatt støtte fra Stiftelsen Fritt Ord.

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

− Når dukket det opp kvinner i en armé for første gang i historien?

− Allerede i det 4. århundre f. Kr. kjempet kvinner i de greske troppene i Athen og Sparta. Senere deltok de i felttogene til Aleksander den store.

Den russiske historikeren Nikolaj Karamzin skrev om våre forfedre: «De slaviske kvinnene dro av og til i krig sammen med fedre og ektefeller, uten å være redd for å dø: For eksempel ved beleiringen av Konstantinopel i år 626 fant grekerne mange kvinnelik blant de drepte slaverne. Når en mor oppdro sine barn, forberedte hun dem på å bli krigere.»

− Men i nyere tid?

− I England i årene 1560–1650 begynte de for første gang å opprette sykehus hvor det tjenestegjorde kvinnelige soldater.

− Hva skjedde i det 20. århundre?

− I begynnelsen av århundret … Allerede under første verdenskrig ble kvinner opptatt i Royal Air Force, det ble opprettet et kongelig kvinnelig hjelpekorps og et kvinnelig biltransportkorps – i en størrelse på 100 000 personer.

I Russland, Tyskland og Frankrike var det også mange kvinner som begynte å tjenestegjøre på militærsykehus og sanitetstog.

Men under annen verdenskrig ble verden vitne til et kvinnelig gjennombrudd: Kvinner tjenestegjorde i alle våpenarter i mange av verdens land: I den engelske armeen var det 225 000, i den amerikanske 450 000–500 000, i den tyske 500 000 …

I Sovjetarmeen kjempet cirka én million kvinner. De lærte seg alle militære fag, også de mest «maskuline». Det oppsto til og med et språkproblem: Ord som «stridsvognssoldat», «infanterist», «maskinpistolskytter» hadde inntil da ikke hatt noen tilsvarende hunkjønnsform, fordi dette arbeidet aldri før var blitt utført av kvinner. De kvinnelige ordene ble født der, under krigen …

Fra en samtale med en historiker

Mennesket er større enn krigen (Fra mine notater om denne boken)

Millioner uskyldig drepte

har tråkket en sti i mørket …

Osip Mandelstam

1978–1985

Jeg skriver en bok om krigen …

Jeg, som ikke likte å lese krigsbøker, enda dette var alles yndlingslektyre i min barndom og ungdom. Alle mine jevnaldrendes. Og det er ikke så rart – vi var Seierens barn. Seierherrenes barn. Det første jeg husker fra krigen? Min barnslige sorg blant uforståelige og skremmende ord. Vi ble alltid minnet om krigen: på skolen og hjemme, i bryllup og i barnedåp, på festdager og i gravøl. Til og med i barns samtaler. Nabogutten spurte meg en gang: «Men hva gjør folk under jorden? Hvordan lever de der?» Også vi ville løse krigens gåte.

Det var da jeg begynte å tenke på døden … Og jeg har aldri sluttet å tenke på den, for meg er den blitt livets viktigste mysterium.

For oss hadde alt sin opprinnelse i denne fryktelige og mystiske verden. I vår familie falt den ukrainske morfaren ved fronten, begravet et eller annet sted i ungarsk jord, mens den hviterussiske farmoren døde av tyfus blant partisanene, to av hennes sønner tjenestegjorde i hæren og forsvant sporløst i de første krigsmånedene, av tre sønner var det én som kom tilbake. Min far. Elleve fjernere slektninger ble sammen med barna sine brent levende av tyskerne – noen i sitt hjem, noen i landsbykirken. Slik var det i alle familier. Hos alle.

Landsbyguttene fortsatte lenge å leke «tyskere» og «russere». De ropte tyske ord: «Hände hoch!» «Zurück!» og «Hitler kaputt!»

Vi kjente ingen verden uten krig, krigens verden var den eneste verden vi kjente, og krigens mennesker de eneste menneskene vi kjente. Jeg kjenner ikke noen annen verden nå heller, eller noen andre mennesker. Men har de noensinne eksistert?

***

Min barndoms landsby var en kvinnelandsby etter krigen. En kjerringlandsby. Mannsstemmer kan jeg ikke huske. Slik er det for meg fremdeles: Det er kvinnfolk som forteller om krigen. De gråter. De synger mens de gråter.

På skolebiblioteket var halvparten av bøkene om krig. Både på landsbybiblioteket og på distriktssenteret, dit far ofte dro for å låne bøker. Nå har jeg et svar på hvorfor. Var det virkelig tilfeldig? Vi har alltid kriget eller forberedt oss til krig. Vi har mintes hvordan vi kriget. Vi har aldri levd annerledes, antagelig kan vi det ikke heller. Vi kan ikke forestille oss hvordan det er å leve på en annen måte, dette vil vi en gang måtte lære, og det vil ta lang tid.

På skolen lærte de oss å elske døden. Vi skrev stiler om hva vi gjerne ville dø for … Vi drømte …

Men stemmene ute på gaten ropte noe annet, og de lokket oss mer.

Jeg har lenge vært et bokmenneske, som både ble skremt og tiltrukket av virkeligheten. Fordi jeg ikke kjente livet, ble jeg fryktløs. Nå tenker jeg: Hadde jeg vært et mer realistisk menneske, kunne jeg da ha kastet meg ut i en slik avgrunn? Hva kom alt dette av? Uvitenhet? Eller av en følelse av å være på vei. En slik følelse finnes jo …

Jeg lette lenge … Med hvilke ord kunne jeg gjengi det jeg hørte? Jeg lette etter en sjanger som kunne samsvare med hvordan jeg ser på verden, hvordan mitt øye og mitt øre er innrettet.

En gang kom jeg over boken Jeg kommer fra en landsby i flammer av A. Adamovitsj, J. Bryl og V. Kolesnik. Så rystet var jeg blitt bare én gang før, da jeg leste Dostojevskij. Men her var det en uvanlig form: en roman satt sammen av stemmer fra selve livet. Av det som jeg hørte i barndommen, av det som nå høres på gaten, hjemme, på kafeen, på bussen. Nettopp! Ringen var sluttet! Jeg hadde funnet det jeg lette etter. Det jeg hadde ant.

Ales Adamovitsj ble min lærer …

***

I to år brukte jeg mer tid på å tenke enn på å treffe folk og gjøre opptak. Jeg leste. Hva skulle boken min handle om? Vel, enda en bok om krigen … Hvorfor? Det hadde allerede vært tusenvis av kriger – små og store – kjente og ukjente. Og enda mer var det skrevet om dem. Men … Det var menn som skrev om menn – dette ble tidlig klart for meg. Alt vi vet om krigen, har vi hørt fra «mannsstemmer». Vi er alle fanget av «mannlige» forestillinger og «mannlige» inntrykk av krigen. «Mannlige» ord. Men kvinnene tier. Ingen uten meg har spurt ut bestemoren min. Moren min. De tier, til og med de som har vært ved fronten. Hvis de plutselig begynner å minnes, så forteller de ikke om «kvinnekrigen», men om «mannskrigen». De innordner seg under kanon. Og bare hjemme, eller etter å ha grått litt i en krets av frontvenninner, begynner de å snakke om sin krig, som var ukjent for meg. Ikke bare for meg, men for oss alle. Når jeg har vært ute og reist som journalist, har jeg mer enn én gang vært vitne, eneste tilhører til fullstendig nye tekster. Og jeg har vært sjokkert, slik som i barndommen. I disse fortellingene kunne jeg skimte det gåtefulles uhyggelige grin … Når kvinner forteller, har de ingenting, eller nesten ingenting, med av det vi er vant til å lese og høre om: Hvordan noen mennesker heltemodig drepte andre og seiret. Eller tapte. Hvordan det tekniske utstyret var, og hvordan generalene var. Kvinnefortellingene er annerledes og om noe annet. «Kvinnekrigen» har sine egne farger og lukter, sin egen belysning og sitt eget følelsesrom. Sine egne ord. Der finnes ingen helter og utrolige seire, men rett og slett mennesker som er opptatt av en umenneskelig menneskelig virksomhet. Og det er ikke bare de selv (menneskene!) som lider, men også jorden, og fuglene, og trærne. Alt som lever sammen med oss på jorden. De lider uten ord, noe som er enda verre.

«Men hvorfor?» har jeg gjentatte ganger spurt meg selv. «Hvorfor har ikke kvinner som har inntatt og hevdet sin plass i en verden som den gang var helt og holdent mannlig, også hevdet sin egen historie? Sine egne ord og følelser?» De har ikke hatt tiltro til seg selv. En hel verden er blitt holdt skjult for oss. Deres krig har forblitt ukjent …

Jeg vil skrive historien om denne krigen. Kvinnehistorien.

***

Etter de første møtene …

En overraskelse: De militære yrkene til disse kvinnene var sanitetsinstruktør, skarpskytter, mitraljøseskytter, kanonkommandør, ingeniørsoldat, mens de nå er regnskapsførere, laboranter, guider, lærerinner … Ikke noe samsvar mellom rollene der og her. Når de minnes, er det liksom ikke seg selv de forteller om, men om andre unge jenter. I dag er de overrasket over seg selv. Og for mine øyne blir historien «menneskeliggjort», blir mer lik det vanlige livet. Den kommer i et annet lys.

Jeg møter fantastiske fortellere, i deres liv finnes sider som kan konkurrere med de beste sidene i klassisk litteratur. Mennesket ser seg selv så klart både ovenfra – fra himmelen, og nedenfra – fra jorden. Foran det ligger hele veien oppover og veien nedover – fra engel til udyr. Minner – det er ikke en lidenskapelig eller lidenskapsløs gjenfortelling av en forsvunnet virkelighet, men en gjenfødelse av fortiden, som får tiden til å vende tilbake. Fremfor alt er det skapende virksomhet. Når menneskene forteller, skaper de noe, de «skriver» sitt liv. Det hender at de også «legger til» og «skriver om». Her må man passe på. Være på vakt. Samtidig merker jeg hvordan smerten smelter og tilintetgjør enhver forfalskning. Det er en altfor høy temperatur! Jeg er overbevist om at de som er mest oppriktige, er enkle mennesker – sykepleiersker, kokker, vaskehjelper … For liksom å tydeliggjøre det, finner de ord fra seg selv, og ikke fra aviser og bøker de har lest – ikke fra andres stemmer. Men bare ut fra sine egne lidelser og prøvelser. Følelsene og språket til mennesker med utdannelse, så rart det enn kan høres, er ofte mer utsatt for tidens tann. Tidens allmenne koder. De er smittet av annenhånds kunnskap. Av myter. Ofte må man bruke lang tid, gå forskjellige omveier, for å få høre fortellingen om «kvinnekrigen», og ikke om «mannskrigen»: Hvordan de trakk seg tilbake, rykket frem, ved hvilket frontavsnitt … Jeg trenger ikke bare ett møte, men mange seanser. Som en iherdig portrettmaler.

Jeg kan bli sittende lenge i et ukjent hus eller en leilighet, av og til hele dagen. Vi drikker te, prøver nykjøpte gensere, diskuterer frisyrer og matoppskrifter. Vi ser sammen på fotografier av barnebarna. Og da … Etter en viss tid − man får aldri vite når eller hvorfor − inntreffer plutselig det etterlengtede øyeblikk da et menneske går bort fra kanon – en kanon av gips og armert betong, slik som våre monumenter – og går tilbake til seg selv. Inn i seg selv. Mennesket begynner å minnes, ikke krigen, men sin ungdomstid. En bit av sitt liv … Dette øyeblikket må fanges. Ikke gi slipp på det! Men ofte etter en lang dag, fylt med ord, fakta, tårer, er det bare en eneste setning tilbake i erindringen (men hvilken setning!): «Jeg var så liten da jeg dro til fronten at jeg faktisk vokste i løpet av krigen.» Den lar jeg stå i notatboken, selv om jeg har tatt opp metervis av bånd på kassettspiller. Fire–fem kassetter …

Hva er det som hjelper meg? Det hjelper at vi er vant til å leve sammen. I et fellesskap.

Vi er sosiale mennesker. Alt hos oss er åpent for alle − både lykke og tårer. Vi klarer å lide og fortelle om lidelsene. Lidelsen rettferdiggjør vårt besværlige og forvirrede liv. For oss er smerten en kunst. Jeg må innrømme at kvinnene gjerne legger ut på denne veien …

***

Hvordan tar de imot meg?

De kaller meg «jenta mi», «lille datter», «ungen min». Hvis jeg hadde tilhørt deres egen generasjon, ville de antagelig ha forholdt seg annerledes til meg. Fredelig og likestilt. Uten den glede og forundring som et møte mellom ungdom og alderdom gir. Det er et svært viktig moment, at den gang var de unge, men nå er det gamle som minnes. Etter et helt liv minnes de – etter førti år. Forsiktig åpner de sin verden for meg, skåner meg: «Rett etter krigen giftet jeg meg. Jeg gjemte meg bak mannen min. Bak dagliglivet, bak barnebleiene. Jeg gjemte meg villig. Og mamma ba meg: Ikke si noe!! Ikke tilstå. Jeg har gjort min plikt for Fedrelandet, men jeg er lei meg for at jeg var der. At jeg vet dette … Men du er jo bare en jentunge. Jeg synes synd på deg …» Jeg ser ofte hvordan de sitter og lytter til seg selv. Til klangen fra sin sjel. Sammenligner den med ordene. Når et menneske har levd lenge, forstår det at dette var altså livet, nå må man falle til ro og forberede seg på å gå bort. Man ønsker ikke, og man synes det er leit, bare å forsvinne sånn uten videre. Uforpliktende. I forbifarten. Og når et menneske ser seg tilbake, har det et ønske om ikke bare å fortelle om sitt eget, men også nå inn til livets gåte. Gi seg selv et svar på spørsmålet: Hvorfor skjedde dette med meg? Mennesket ser på alt med et litt sørgmodig avskjedsblikk. Nesten fra den andre siden … Det har ikke lenger noen hensikt å lure eller bli lurt. Mennesket har allerede innsett at uten tanken på døden kan man ikke forstå hva som skjuler seg i et menneske. Dødens gåte overskygger alt.

Krig er en altfor intim opplevelse. Og like uendelig som menneskelivet …

En gang var det en kvinne (en flyver) som nektet å møte meg. Hun forklarte i telefonen: «Jeg kan ikke … Jeg vil ikke minnes. Jeg deltok i krigen i tre år … Og i tre år følte jeg meg ikke som kvinne. Min organisme døde bort. Jeg hadde ikke menstruasjon, nesten ingen kvinnelige lyster. Men jeg var pen … Da min fremtidige mann fridde til meg … Det var i Berlin, ved Riksdagsbygningen … Han sa: ’Krigen er slutt. Vi er i live. Vi har hatt flaks. Gift deg med meg.’ Jeg ville begynne å gråte. Skrike. Slå til ham! Hvordan skulle vi gifte oss? Nå? Gifte oss – oppi alt dette? Oppi svart sot og svarte mursteiner … Se på meg, da … Se hvordan jeg er! Du må først gjøre meg til kvinne: gi meg blomster, flørte, si vakre ord. Jeg lengter så etter det! Jeg har ventet sånn på det! Det var så vidt jeg ikke slo til ham … Jeg hadde lyst til å slå … Men det ene kinnet hans var forbrent og glorødt, og jeg så: Han forsto alt, det rant tårer nedover dette kinnet. Nedover de ferske arrene … Og jeg trodde ikke selv på det jeg sa: ’Ja, jeg vil gifte meg med deg.’

Tilgi meg … Jeg kan ikke …»

Jeg forsto henne. Men det blir også en side eller en halvside i boken jeg skriver.

Tekster, tekster. Overalt tekster. I leiligheter i byene og i hus på landet, på gaten og på toget … Jeg lytter … Mer og mer forvandles jeg til et stort øre, hele tiden vendt mot et annet menneske. Jeg «leser» en stemme.

***

Mennesket er større enn krigen …

Det som huskes, er nettopp det hvor mennesket var størst. Der det blir styrt av noe som er sterkere enn historien. Jeg må ta et bredere grep – skrive sannheten om liv og død generelt, og ikke bare sannheten om krigen. Stille Dostojevskijs spørsmål: Hvor mye menneskelig er det i mennesket, og hvordan forsvare dette mennesket i deg selv? Det er ikke tvil om at det onde er fristende. Det er dyktigere enn det gode. Mer tiltrekkende. Stadig dypere dykker jeg ned i krigens endeløse verden, alt det øvrige er blitt noe bleknet, er blitt vanligere enn vanlig. En storslagen og rovlysten verden. Jeg forstår nå hvor ensomt et menneske er som kommer derfra. Det har kunnskap som andre ikke har, og denne kan man bare skaffe seg der, i dødens nærhet. Når mennesket prøver å gjengi noe med ord, har det en følelse av katastrofe. Mennesket forstummer. Det vil fortelle, de øvrige ville gjerne forstå, men alle er kraftløse.

De befinner seg alltid i et annet rom enn tilhøreren. De er omgitt av en usynlig verden. Det er i det minste tre mennesker som deltar i samtalen: den som forteller nå, det samme mennesket slik det var den gang, i det øyeblikk det skjedde – og jeg. Mitt mål har først og fremst vært å nå frem til sannheten om de årene. De dagene. Uten forfalskning av følelser. Rett etter krigen ville et menneske ha fortalt om én krig, tiår senere er det selvfølgelig noe som forandres, fordi det legger hele sitt liv inn i minnene. Hele seg selv. Hvordan det har levd i disse årene, hva det har lest, sett, hvem det har møtt. Til slutt, om mennesket er lykkelig eller ulykkelig. Vi snakker sammen på tomannshånd, eller det kan være noen andre ved siden av. Familien? Venner? Hvilke? Frontvenner – det er én ting, alle andre er noe annet. Dokumenter er levende vesener, de forandrer seg og vakler sammen med oss, fra dem kan vi stadig hente frem noe. Noe nytt og noe vi trenger akkurat nå. I dette øyeblikk. Hva er det vi leter etter? Som oftest er det ikke heltedåder og heltemot, men det lille menneskelige, det mest interessante og nærmeste. Vel, hva ville jeg helst vite, for eksempel, om livet i antikkens Hellas … Spartas historie … Jeg ville helst ha lest om hvordan menneskene snakket sammen hjemme den gang, og om hva. Hvordan de dro i krigen. Hvilke ord de sa til sine kjære den siste dagen og den siste natten før avskjeden. Hvordan de tok avskjed med krigerne. Hvordan de ventet dem hjem fra krigen … Ikke heltene og hærførerne, men de vanlige unge mennene …

Historien – slik den blir fortalt av et vitne og en deltager som ingen har lagt merke til. Ja, dette interesserer meg, dette ville jeg gjerne lage litteratur av. Men fortellerne er ikke bare vitner, de er vel så mye skuespillere og skapende kunstnere. Det er umulig å komme tett innpå virkeligheten, front mot front. Mellom virkeligheten og oss ligger følelsene våre. Jeg forstår at jeg har å gjøre med ulike versjoner, hver har sin versjon, og først når de blir mange og krysser hverandre, fødes et bilde av tiden og menneskene som levde i den. Men jeg ville ikke ønske at folk sa om boken min at heltene mine var reelle, og ikke noe mer. At dette var historie. Ikke annet enn historie.

Jeg skriver ikke om krigen, men om mennesket i krigen. Jeg skriver ikke krigens historie, men følelsenes historie. Jeg er sjelshistoriker. På den ene side utforsker jeg et konkret menneske, som har levd i en konkret tid og har deltatt i konkrete begivenheter, men på den annen side må jeg finne frem til det evige menneske. Evighetens skjelven. Den som alltid finnes i mennesket.

Folk sier til meg: «Vel, erindringer – det er hverken historie eller litteratur. Det er rett og slett livet, tilgriset og ikke rengjort av kunstnerhånd. Råmateriale for prat, hver dag har nok av det. Overalt ligger disse mursteinene og slenger. Men mursteiner er langt fra å være noe tempel!» Men for meg er alt annerledes ... Nettopp der, i den varme menneskestemmen, i den levende gjenspeilingen av fortiden, er det skjult en grunnleggende glede, og der blottlegges livets uunngåelige tragikk. Dets kaos og lidenskap. Det enestående og det ufattelige. Der er de ennå ikke blitt bearbeidet. Grunntekstene.

Jeg bygger templer av våre følelser … Av våre ønsker og skuffelser … Av våre drømmer. Av det som har skjedd, men som kan bli borte.

***

Enda en gang om det samme … Jeg interesserer meg ikke bare for den virkeligheten som omgir oss, men også for den som er inne i oss. Jeg er ikke interessert i selve hendelsen, men i følelsene bak den. La oss kalle det «hendelsens sjel». For meg er følelser virkelighet.

Og historien? Den er på gaten. I folkemengden. Jeg tror at det finnes en liten bit historie i hver og en av oss. Én har en knapp halvside, en annen to–tre sider. Sammen skriver vi tidens bok. Hver især roper ut sin sannhet. Et mareritt av nyanser. Og jeg må oppfatte alt dette og oppløses i alt dette og bli til alt dette. Og på samme tid ikke miste meg selv. Forene gatens språk og litteraturens språk. Vanskeligheten ligger også i at vi snakker om fortiden med dagens språk. Hvordan kan man med det gjengi følelsene fra de dagene?

***

En morgen ringer det i telefonen: «Vi kjenner ikke hverandre, men jeg er kommet hit fra Krim, jeg ringer fra jernbanestasjonen. Er det langt fra Dem? Jeg vil fortelle Dem om min krig …»

Javel?!

Og jeg som akkurat skulle gå i parken med den vesle datteren min. For å kjøre karusell. Hvordan kan man forklare en seksåring hva jeg driver med? Hun spurte meg for en stund siden: «Hva er krig?» Hva skal man svare … Jeg vil slippe henne ut i denne verden med kjærlig hjerte og lære henne at man ikke uten videre kan plukke en blomst. Det er galt å knuse en marihøne, rive den lille vingen av en øyenstikker. Men hvordan skal man forklare et barn hva krig er? Forklare døden? Svare på spørsmålet: Hvorfor dreper de folk der? De dreper til og med små barn, slike som henne. Vi voksne har liksom en hemmelig avtale. Vi forstår hva det dreier seg om. Men hva med barna? Etter krigen forklarte mine foreldre dette for meg på et vis, men jeg klarer ikke å forklare dette for mitt eget barn. Jeg finner ikke ord. Vi liker krigen stadig mindre, det blir stadig vanskeligere for oss å rettferdiggjøre den. For oss er krig rett og slett mord. Iallfall er det slik for meg.

Man skulle skrive en bok om krig som fikk folk til å bli kvalme av krig, bare å tenke på den ville være motbydelig. Vanvittig. Selv generalene skulle bli kvalme …

Mine mannlige venner (til forskjell fra mine venninner) er sjokkert over en slik «kvinnelig» logikk. Og jeg hører igjen det «mannlige» argument: «Du har ikke vært i krigen.» Men kanskje er det bra også: Jeg kjenner ikke til hatets lidenskap, jeg har normalt syn. Umilitært, umannlig.

I optikken finnes begrepet «lysstyrke» – objektivets evne til å fiksere det oppfangede bildet dårligere eller bedre. Og slik er den kvinnelige hukommelse om krigen den mest «lyssterke» når det gjelder følelser og smerte. Jeg vil til og med si at den «kvinnelige» krigen er mer forferdelig enn den «mannlige». Menn gjemmer seg bak historien, bak fakta, krigen fengsler dem som handling og motsetning mellom ideer, mellom ulike interesser, mens kvinner er grepet av følelser. Og videre – menn blir fra barndommen av forberedt på at de kanskje kommer til å måtte skyte. Kvinner lærer ikke dette … De er ikke forberedt på å gjøre slikt arbeid ... Og de husker noe annet, og husker annerledes. De har evnen til å se det som er skjult for menn. Jeg gjentar enda en gang: Kvinnenes krig har lukt og farge, de har en detaljert eksistensverden: «De ga oss pakksekker, vi sydde oss skjørt av dem»; «På krigskommissariatet gikk jeg inn en dør i kjole, og kom ut av en annen i bukser og uniformsjakke, fletten var kuttet av, på hodet var det bare en liten lugg igjen …»; «Tyskerne hadde tilintetgjort landsbyen og reist videre … Vi kom til stedet: nedtrampet gul sand, og oppå den – en barnesko …» Mer enn én gang har man advart meg (særlig mannlige forfattere): «Kvinnene finner på ting for deg. De skrøner.» Men jeg er overbevist: Slikt kan man ikke finne på. Hvem skulle de kopiere? Hvis de kunne kopiere dette, så bare fra livet selv, bare livet har slik fantasi.

Uansett hva kvinnene snakket om, var det én tanke som gikk igjen: Krig er først og fremst drap, og dernest – hardt arbeid. Og dernest – et ganske alminnelig liv: De sang, de forelsket seg, de satte ruller i håret …

Det som alltid sto i sentrum, var hvor uutholdelig det var, og det at de ikke ville dø. Og det var enda mer uutholdelig, og motviljen mot å drepe var enda sterkere, fordi kvinnen gir liv. Skjenker liv. Bærer det lenge i seg og har omsorg for det. Jeg forsto at kvinner har vanskeligere for å drepe.

***

Menn … De er uvillige til å slippe kvinner inn i sin verden, inn på sitt territorium.

På en traktorfabrikk i Minsk lette jeg etter en kvinne som hadde tjenestegjort som skarpskytter. Hun hadde vært en berømt skarpskytter. Det var flere ganger blitt skrevet om henne i frontavisene. Hennes hjemmetelefonnummer hadde jeg fått av noen venninner i Moskva, men det var gammelt. Etternavnet jeg hadde notert, var dessuten pikenavnet. Jeg gikk til fabrikken hvor jeg visste at hun arbeidet, i personalavdelingen, og fikk høre av mennene (fabrikkdirektøren og personalsjefen): «Er det ikke nok av menn? Hva skal De med disse kvinnehistoriene? Kvinnefantasier …» Mennene var redde for at kvinnene skulle fortelle om en annen krig.

Jeg var i en familie … Både mannen og kona hadde vært med i krigen. De hadde truffet hverandre ved fronten og hadde giftet seg der: «Bryllupet vårt feiret vi i skyttergraven. Før en kamp. Og den hvite kjolen hadde jeg sydd av en tysk fallskjerm.» Han var mitraljøseskytter, hun var ordonnans. Mannen sendte øyeblikkelig kona ut på kjøkkenet: «Du får lage noe mat til oss.» Da tekjelen kokte og smørbrødene var ferdige, satte hun seg ved siden av oss, men mannen fikk henne med en gang til å reise seg igjen: «Men hvor er jordbærene? Hvor er våre godsaker fra datsjaen?» På min innstendige oppfordring overlot han motvillig plassen til henne med ordene: «Fortell nå slik jeg har lært deg. Uten tårer og kvinne-bagateller: Du ville være vakker, du gråt da de klippet av deg fletten.» Senere hvisket hun til meg og innrømmet: «I hele natt har vi studert inngående et bind av Den store fedrelandskrigens historie. Han var så engstelig for meg. Også nå er han bekymret for at jeg skal huske feil. Ikke sånn jeg burde.»

Slik var det mer enn én gang, i mer enn ett hjem.

Ja, de gråter mye. Skriker. Etter at jeg har gått, sluker de hjertetabletter. Ringer legevakten. Men likevel ber de: «Du må komme. Du må absolutt komme. Vi har tiet så lenge. I førti år har vi tiet …»

Jeg skjønner at gråt og skrik ikke kan bli utsatt for bearbeidelse, for da ville ikke gråten og skriket bli det viktigste, men bearbeidelsen. Istedenfor liv blir det bare litteratur igjen. Slik er materialet, og temperaturen på dette materialet. Skalaen blir stadig sprengt. Mennesket blir mest synlig og åpner seg mest i krig og kanskje også i kjærlighet. Helt ned på de store dyp, og inn under huden. Ansikt til ansikt med døden blekner alle ideer, og det åpnes en ufattelig evighet, som ingen er forberedt på. Vi lever fremdeles i historien, og ikke i kosmos.

Flere ganger har jeg fått tilbake en tekst som jeg har sendt til gjennomlesning, med påskriften: «Det trengs ingen bagateller … Skriv om vår store Seier …» Men «bagatellene» – det som er det viktigste for meg – er livets varme og klarhet: En resterende hårtust istedenfor fletter, varme kjeler med grøt og suppe, men ingen igjen til å spise – av hundre mennesker var det bare syv som vendte tilbake etter kampen; eller hvordan de etter krigen ikke klarte å gå på markedet og se på røde rekker av kjøtt … Ikke engang på rødt bomullstøy … «Å, kjære deg, nå er det gått førti år allerede, men i mitt hjem vil du ikke finne noe rødt. Etter krigen har jeg hatet rød farge!»

***

Jeg lytter til smerte … Smerte som bevis på et forgangent liv. Andre bevis finnes ikke, andre bevis stoler jeg ikke på. Ord har mer enn én gang ledet oss bort fra sannheten.

Jeg tenker på lidelse som den høyeste form for informasjon, som har direkte kontakt med et mysterium. Med livets sakrament. Det er dette hele den russiske litteraturen handler om. Det er skrevet mer om lidelse enn om kjærlighet.

Og de forteller meg mer om dette …

***

Hvem er de – russiske eller sovjetiske? Nei, de var sovjetiske – både russere og hviterussere og ukrainere og tadsjiker …

Tross alt fantes det, sovjetmennesket. Slike mennesker tror jeg aldri mer kommer til å finnes, og det har de allerede forstått selv. Til og med vi, deres barn, er annerledes. Vi ville gjerne være som alle andre. Ikke ligne på våre foreldre, men ligne på verden. For ikke å snakke om barnebarna …

Men jeg elsker dem. Jeg er begeistret for dem. De hadde Stalin og GULag, men de hadde også Seieren. Og dette vet de.

Jeg fikk nylig et brev:

«Min datter er veldig glad i meg, jeg er en heltinne for henne. Hvis hun leser din bok, vil hun bli dypt skuffet. Skitt, lus, en uendelighet av blod – alt dette er sant. Jeg nekter ikke for det. Men er minnene om dette virkelig egnet til å vekke edle følelser? Forberede dem til heltedåd …»

Mer enn én gang er jeg blitt overbevist om:

 … vår hukommelse er langt fra noe ideelt instrument. Den er ikke bare vilkårlig og lunefull, den går også i bånd hos tiden, som en hund.

 … vi ser på fortiden fra i dag, vi kan ikke se fra intet.

 … og dessuten er de forelsket i det som skjedde med dem, for det var ikke bare krigen, men også deres ungdom. Den første kjærlighet.

***

Jeg lytter når de snakker … Jeg lytter når de tier … Både ord og taushet er tekst for meg.

− Dette er ikke noe som skal trykkes, det er for deg … De som var eldst … De satt på toget tankefulle … Triste. Jeg husker hvordan en major begynte å snakke med meg om natten, da alle sov, om Stalin. Han hadde drukket kraftig og var blitt modigere, han innrømmet at hans far hadde sittet ti år i leir, uten rett til brevveksling. Om han var i live eller ei, var uvisst. Denne majoren uttalte forferdelige ord: «Jeg vil forsvare Fedrelandet, men jeg vil ikke forsvare denne forræderen av revolusjonen – Stalin.» Jeg hadde aldri hørt slike ord før … Jeg ble redd. Heldigvis forsvant han neste morgen. Antagelig hadde han gått av …

− Jeg skal si deg noe i all hemmelighet … Jeg var venninne med Oksana, hun var fra Ukraina. Det var av henne jeg første gang hørte om den forferdelige hungersnøden i Ukraina – holodomor. Selv ikke en frosk eller mus var å finne – alt var spist opp. I landsbyen deres døde halvparten av befolkningen. Alle hennes yngre brødre og faren og moren døde, men hun reddet seg ved at hun gikk ut om natten og stjal hestemøkk i kolkhosstallen og spiste den. Ingen klarte å spise den, men hun gjorde det: «Når den er varm, får du den ikke inn i munnen, men når den er kald, går det. Best når den er frosset, da lukter den høy.» Jeg sa: «Oksana, kamerat Stalin kjemper. Han tilintetgjør skadedyrene, men dem er det mange av.» «Nei», svarte hun, «du er dum. Pappaen min var historielærer, han pleide å si til meg: En gang vil kamerat Stalin måtte svare for sine forbrytelser …»

Om natten lå jeg og tenkte: Sett at Oksana er en fiende? En spion? Hva skulle jeg gjøre? To dager senere falt hun i kamp. Hun hadde ingen slektninger igjen, det var ingen å sende dødsmeldingen til …

De kommer sjelden inn på dette temaet, men når de gjør det, er det på en forsiktig måte. De er fremdeles paralysert ikke bare av den stalinske hypnose og frykt, men også av sin tidligere tro. De klarer ennå ikke å la være å elske det som de har elsket. Mot i krig og mot til å tenke – det er to forskjellige slags mot. Og jeg som trodde at det var ett og det samme.

***

Manuskriptet har ligget lenge på bordet …

I to år har jeg fått avslag fra forlagene. Tidsskriftene har vært tause. Dommen er alltid den samme: en altfor fryktelig krig. Mange grusomheter. Naturalisme. Ingenting om kommunistpartiets ledende og styrende rolle. Kort sagt, en annen krig … Hvordan var den da? Med generaler og den vise generalissimus? En krig uten blod og lus? Med helter og heltedåder? Men jeg husker fra barndommen: Jeg gikk sammen med bestemor langs en stor åker, og hun fortalte: «Etter krigen gikk det lang tid før det vokste noe på denne åkeren. Tyskerne var på retrett … Og her var det kamp, to dager sloss de … De drepte lå ved siden av hverandre som kornnek. Som sviller på jernbanestasjonen. Tyskere og våre egne. Etter at det hadde regnet, hadde de alle forgråtte ansikter. Vi i landsbyen holdt på med å begrave dem en hel måned …»

Hvordan kan jeg glemme denne åkeren?

Jeg gjør ikke bare opptak. Jeg samler, sporer opp menneskelig mot der hvor lidelsen skaper et stort menneske av et lite menneske. Hvor mennesket vokser. Og da er det for meg ikke lenger et ordløst og sporløst historiens proletariat. Menneskets sjel løsriver seg. Men hva består så min konflikt med myndighetene i? Jeg har forstått at en stor idé trenger et lite menneske, den trenger ikke et stort. For ideen er det lille mennesket overflødig og ubekvemt. For arbeidskrevende å bearbeide. Men jeg leter etter det. Jeg leter etter det lille store mennesket. Ydmyket, trampet på, krenket – etter å ha gjennomlevd Stalins leirer og forræderier, har det tross alt seiret. Det har utrettet et under.

Men krigens historie er blitt byttet ut med seierens historie.

Mennesket skal selv fortelle om dette …

Sytten år senere

2002–2004

Jeg leser min gamle dagbok …

Jeg prøver å huske det mennesket jeg var da jeg skrev boken. Det mennesket finnes ikke lenger, og heller ikke det landet vi levde i den gang. Men det var det landet de forsvarte, og det var i dets navn de døde i årene 1941–45. Ute er alt annerledes: et nytt årtusen, nye kriger, nye ideer, nye våpen og et russisk (eller rettere sagt russisk-sovjetisk) menneske som har forandret seg på en totalt uventet måte.

Gorbatsjovs perestrojka hadde begynt … Boken min var blitt trykket, den hadde et overraskende opplag – to millioner eksemplarer. Det var en tid da det skjedde mange rystende ting, igjen stormet vi voldsomt fremover mot et eller annet. Igjen inn i fremtiden. Vi visste ennå ikke (eller hadde glemt) at revolusjon alltid er en illusjon, særlig i vår historie. Men dette kommer senere, den gang var alle beruset av frihetens luft. Jeg begynte å få et titall brev hver dag, permene mine svulmet opp. Folk hadde fått lyst til å snakke … Snakke ut … De var blitt både friere og åpnere. Jeg var ikke i tvil om at jeg var dømt til å skrive videre på mine bøker i det uendelige. Ikke skrive om, men skrive videre. Du setter et punktum, men straks forvandles det til tre prikker …

***

Jeg tenker på at i dag ville jeg antagelig ha stilt andre spørsmål og fått høre andre svar. Og jeg hadde skrevet en annen bok, ikke helt annerledes, men tross alt annerledes. Dokumentene (de som jeg har å gjøre med) er levende vitnesbyrd, de stivner ikke til, som avkjølt leire. De forstummer ikke. De beveger seg sammen med oss. Hva ville jeg ha spurt mer om nå? Hva ville jeg ha lagt til? Jeg ville ha vært svært interessert i … jeg leter etter ordet … det biologiske mennesket, og ikke bare tidens og ideenes menneske. Jeg ville ha forsøkt å skue dypere i den menneskelige natur, i mørket, i underbevisstheten. I krigens hemmelighet.

Jeg ville ha skrevet om hvordan jeg kom til en tidligere partisan … En fyldig, men fremdeles vakker kvinne – og hun fortalte meg hvordan deres gruppe (hun som var leder og to unge gutter) hadde gått ut på rekognosering og ved en tilfeldighet tatt fire tyskere til fange. De gikk lenge rundt i skogen med dem. De støtte på et bakhold. Det var klart at de ikke ville klare å slå seg gjennom med fangene, og hun tok beslutningen om å skyte dem. Guttene ville ikke ha klart å drepe: De hadde gått sammen i skogen noen dager allerede, og har man gått så lenge sammen med et menneske, selv med en fremmed, venner man seg uansett til vedkommende, han kommer nærmere – man vet allerede hvordan han spiser, hvordan han sover, hva slags øyne han har, hva slags hender. Nei, guttene kunne ikke gjøre det. Det forsto hun straks. Det var altså hun som ble nødt til å drepe. Og så fortalte hun hvordan hun hadde drept dem. Hun måtte lure både dem og de andre. Den ene tyskeren tok hun med seg liksom for å hente vann og skjøt ham bakfra. I nakken. En annen tok hun med for å samle kvist … Jeg var rystet over hvor rolig hun fortalte om dette.

De som har vært i krigen, hevder at et sivilt menneske forvandles til et militært i løpet av tre dager. Hvorfor er det nok med bare tre dager? Eller er dette også en myte? Sannsynligvis. Et menneske i krig er langt mer fremmed og ubegripelig.

I alle brev leste jeg: «Jeg fortalte Dem ikke alt den gang, fordi det var en annen tid. Vi hadde vent oss til å tie om mye …», « Jeg betrodde Dem ikke alt. Det er ikke lenge siden det fremdeles var forbudt å snakke ... Eller vi skammet oss», «Jeg kjenner legenes dom: Jeg har en forferdelig diagnose … Nå vil jeg fortelle hele sannheten …»

Og nylig kom følgende brev: «For oss gamlinger er det vanskelig å leve … Men det er ikke på grunn av små og ydmykende pensjoner vi lider. Det som sårer mest, er at vi er fordrevet fra en stor fortid til en uutholdelig liten nåtid. Det er ikke lenger noen som ber oss opptre på skoler og museer, vi trengs ikke lenger. I avisene, hvis du leser litt der, er nazistene stadig edlere, og de røde soldatene stadig grusommere.»

Tiden er også et fedreland … Men jeg elsker dem som før. Jeg elsker ikke deres tid, men jeg elsker dem.

***

Alt kan bli litteratur …

Det som har begynt å interessere meg mest i mine arkiver, er en skriveblokk hvor jeg har notert de episodene som sensuren hadde strøket. Og også mine samtaler med sensor. Der fant jeg også sider som jeg hadde sløyfet selv. Min selvsensur, mitt eget forbud. Og min forklaring på hvorfor jeg hadde sløyfet dette. Mye av både det ene og det andre er allerede gjenopprettet i boken, men noen av disse sidene vil jeg gjengi separat – de er allerede et dokument. Min vei …

Fra det som ble strøket av sensuren

«Jeg våkner om natten … Det er som om noen … gråter ved siden av meg … Jeg er i krigen …

Vi var i ferd med å trekke oss tilbake … Utenfor Smolensk kom en kvinne ut med kjolen sin til meg, jeg rakk å kle meg om. Jeg gikk alene … blant mennene. Jeg hadde nettopp gått i bukser, men nå gikk jeg i sommerkjole. Jeg hadde nettopp fått disse kvinnegreiene … Det hadde begynt tidligere enn vanlig, antagelig på grunn av nervøsitet. På grunn av grusomme opplevelser, krenkelser. Hvor kunne jeg finne noe her? Jeg skammet meg. Sånn som jeg skammet meg! Vi sov under busker, i grøfter, på stubber i skogen. Det var så mange av oss at det ikke var nok plass til alle i skogen. Vi følte oss forvirret, bedratt, vi stolte ikke lenger på noen … Hvor var flyvåpenet vårt, hvor var stridsvognene våre? Det som fløy, krøp, drønnet – alt var tysk.

Så ble jeg tatt til fange. Siste dag før jeg ble tatt, hadde jeg dessuten brukket begge beina … Jeg lå og tisset på meg … Jeg vet ikke hva som ga meg krefter til å krype ut i skogen om natten. Tilfeldigvis ble jeg plukket opp av partisanene …

Jeg synes synd på dem som kommer til å lese denne boken, og på dem som ikke kommer til å lese den …»

«Jeg hadde nattevakt … Jeg gikk inn i teltet til de hardt sårede. Der lå en kaptein … Legene hadde advart meg på forhånd om at han kom til å dø. Han ville ikke leve natten over … Jeg spurte ham: ’Vel, hva kan jeg hjelpe deg med?’ Jeg kommer aldri til å glemme … Plutselig smilte han, et så lyst smil på det forpinte ansiktet: ’Knepp opp kittelen … Vis meg brystene dine … Det er så lenge siden jeg har sett kona mi …’ Jeg ble forvirret, jeg var jo fremdeles ukysset. Jeg svarte ham et eller annet. Jeg løp ut og kom tilbake etter en time.

Der lå han død. Med det samme smilet på ansiktet …»

«Det var ved Kertsj … Om natten var vi under ild om bord på en lekter. Det begynte å brenne i baugen … Ilden bredte seg bortover dekket. Ammunisjonen ble sprengt i luften … En kraftig eksplosjon! En så sterk eksplosjon at lekteren krenget over på styrbord side og begynte å synke. Men land var ikke så langt borte, vi skjønte at bredden var i nærheten, og soldatene kastet seg i vannet. Fra bredden begynte maskingeværene å hamre løs. Skrik, stønn, banneord … Jeg var god til å svømme, jeg ville i det minste kunne redde én. En som var såret … Det var jo vann, og ikke jord – et såret menneske ville dø øyeblikkelig. Ville gå til bunns … Jeg hørte at ved siden av meg var det en som dukket opp, og så gikk under igjen. Opp igjen og under vann igjen. Jeg så mitt snitt til å gripe tak i ham … Det var noe kaldt og glatt … Jeg bestemte meg for at det var en såret, men klærne hans var revet bort av eksplosjonen. For jeg var selv naken … Hadde bare undertøyet igjen … Det var kjempemørkt. Jeg kunne ikke se en håndsbredd foran meg. Rundt omkring: Åh-åh! Ai-ai! Og banneord … På en eller annen måte klarte jeg å få ham inn til bredden … I samme øyeblikk flammet det opp en rakett på himmelen, og jeg oppdaget at jeg hadde trukket med meg en stor, skadet fisk. Fisken var like stor som et menneske. En beluga-stør … Den var døende … Jeg falt ned ved siden av den og slengte ut en rekke grove skjellsord. Jeg begynte å gråte av fornærmelse … Og fordi alle hadde det så vondt …»

«Vi prøvde å komme oss ut av en omringning … Hvor vi enn stormet av sted, overalt var det tyskere. Vi bestemte oss for at neste morgen skulle vi slå oss igjennom med kamp. Uansett kom vi til å dø, så da var det best å dø på en verdig måte. I kamp. Hos oss var det tre jenter. De kom om natten til enhver som kunne … Ikke alle var i stand til det, selvfølgelig. Nerver, skjønner De. Sånn var det. Alle forberedte seg på å dø …

Om morgenen hadde enkelte klart seg … Ikke mange … Vel, kanskje syv stykker, men vi hadde vært femti, om ikke flere. Tyskerne hadde plaffet dem ned med maskingevær … Jeg tenker på disse jentungene med takknemlighet. Ikke én av dem fant jeg blant de levende om morgenen … Jeg møtte dem aldri mer …»

Fra samtalen med sensor

− Hvem vil gå ut i krig etter slike bøker? De nedverdiger kvinnen med primitiv naturalisme. Den kvinnelige helten. De river glorien av henne. De gjør henne til en vanlig kvinne. Et hunndyr. Men for oss er de hellige.

− Vår heltedyrking er steril, den bryr seg ikke om hverken fysiologi eller biologi. Den er ikke troverdig. Det var ikke bare moralen som ble prøvet, det var også kroppen. Det materielle hylsteret.

− Hvor har De disse tankene fra? Det er fremmede tanker. Ikke sovjetiske. De gjør narr av dem som ligger i massegravene. De har forlest Dem på Remarque … Hos oss slår ikke hans ideer igjennom. Sovjetkvinnen er ikke noe dyr …

***

«Noen hadde angitt oss … Tyskerne hadde fått vite hvor leiren til partisanavdelingen var. De sperret av skogen og adkomsten til den fra alle kanter. Vi gjemte oss i villmarka, det var myrene som reddet oss, hvor de som drev med straffeoperasjoner, ikke våget seg inn. En hengemyr. Den slukte både materiell og mennesker. I flere uker sto vi dager av gangen med vann opp til halsen. Vi hadde med oss en kvinnelig radiooperatør, hun hadde nylig fått barn. Barnet var sultent … Ville ha bryst … Men moren var selv sulten, hadde ikke melk, og barnet gråt. Tyskerne var like i nærheten … Med hunder … Hvis hundene hørte det, ville alle bli drept. Hele gruppen – cirka 30 personer … Skjønner De?

Sjefen tok en beslutning …

Ingen våget seg til å gi moren ordren, men hun gjettet det selv. Hun senket knyttet med barnet ned i vannet og holdt det der lenge … Barnet skrek ikke mer … Ikke en lyd … Men vi klarte ikke å løfte blikket. Hverken på moren eller på hverandre …»

«Vi tok fanger og brakte dem til avdelingen … De ble vanligvis ikke skutt, det var en altfor lett død for dem, vi stakk dem i hjel, som griser, med ladestokker, og kuttet dem opp i biter. Jeg pleide å gå for å se på dette … Jeg ventet! Jeg ventet lenge på det øyeblikk da øynene deres skulle begynne å briste av smerte … Pupillene …

Hva vet vel De om dette?! De hadde brent mammaen min og småsøstrene mine på et bål midt i landsbyen …»

«Jeg kan ikke huske hverken katter eller hunder fra krigen, jeg husker bare rotter. Store … Med gulsvarte øyne … Det vrimlet av dem. Da jeg frisknet til etter å ha vært såret, ble jeg sendt fra sykehuset tilbake til min avdeling. Avdelingen var stasjonert i skyttergravene ved Stalingrad. Sjefen ga ordre: ’Før henne til jordhytta for jenter.’ Jeg gikk inn i hytta og ble med en gang overrasket over at det ikke var noen ting der. Tomme senger av granbar, og det var alt. De hadde ikke advart meg … Jeg etterlot ryggsekken min i hytta og gikk ut, da jeg vendte tilbake etter en halvtime, fant jeg ikke ryggsekken min. Ingen slags spor etter tingene, hverken kam eller blyant. Det viste seg at det var rotter som på et øyeblikk hadde ett opp alt …

Og neste morgen viste de meg de avgnagde hendene til de hardt sårede …

Selv ikke i den verste krigsfilm har jeg sett hvordan rottene forlater byen før en artilleribeskytning. Det skjedde ikke i Stalingrad … Det skjedde allerede ved Vjazma … Om morgenen gikk en flokk rotter gjennom byen, de gikk ut på markene. De været døden. Det var tusenvis av dem … Svarte, grå … Folk så med forferdelse på dette illevarslende synet og presset seg mot husveggene. Og presis på det tidspunkt da rottene forsvant for våre øyne, begynte beskytningen. Fly gikk til angrep. Istedenfor hus og kjellere ble det bare grus tilbake …»

«Ved Stalingrad var det så mange drepte at hestene ikke var redd dem mer. Vanligvis blir de skremt. En hest vil aldri tråkke på et dødt menneske. Våre egne drepte samlet vi opp, men det lå tyskere og slang overalt. Ihjelfrosne …Iskalde … Jeg var sjåfør og kjørte kasser med artillerigranater, jeg hørte hvordan skallene deres knaste under hjulene … Knoklene … Og jeg var lykkelig …»

Fra samtalen med sensor

− Ja, vi hadde en hard tørn med Seieren, men De er nødt til å lete etter heroiske eksempler. Det er hundrevis av dem. Men De viser krigens skitt. Undertøyet. Hos Dem er vår Seier noe forferdelig … Hva vil De egentlig oppnå?

− Sannheten.

− Og De tror at sannheten er det som er i livet. Det som er på gaten. Under føttene. For Dem er den så lav. Så jordisk. Nei, sannheten er det vi drømmer om. Slik vi ønsker å være!

***

«Vi var på offensiven … De første tyske landsbyene … Vi var unge. Sterke. Fire år uten kvinner. I kjellerne var det vin. Og noe å bite i. Vi tok tyske jenter til fange og … Ti menn voldtok én jente … Det var ikke nok kvinner, befolkningen hadde flyktet fra Sovjetarmeen, hadde tatt med seg de unge. Småjenter … Tolv–tretten år … Hvis hun gråt, slo vi, dyttet noe i munnen på henne. Det var vondt for henne, men moro for oss. Jeg skjønner ikke nå hvordan jeg kunne … En gutt fra en dannet familie … Men det var meg …

Det eneste vi var redde for, var at våre egne jenter skulle få vite om det. Våre sykepleiersker. Overfor dem skammet vi oss …»

«Vi var omringet … Vi flakket omkring i skogene, på myrene. Vi spiste blader, spiste barken på trærne. Og en slags røtter. Det var fem av oss, én ganske ung gutt, nettopp innkalt til hæren. Om natten hvisket sidemannen til meg: ’Guttungen er halvdød, kommer til å dø uansett. Du skjønner …’ ’Hva er det du snakker om?’ ’Det var en leirfange som fortalte meg … Når de flyktet fra en leir, tok de alltid med forsett med seg en ung mann … Menneskekjøtt er spiselig … Slik reddet de livet …’

Å gå løs på ham hadde vi ikke krefter til. Neste dag møtte vi partisaner …»

«En dag kom partisaner ridende inn i landsbyen. De førte landsbyeldsten og sønnen hans ut av huset. De slo dem i hodet med jernstenger til de falt omkull. Og på bakken fortsatte de å slå. Jeg satt ved vinduet. Jeg så alt … Blant partisanene var min eldste bror … Da han kom inn i vårt hus og ville omfavne meg: ’Veslesøster!’, begynte jeg å skrike: ’Kom ikke nærmere! Du er en morder!’ Og senere ble jeg stum. Jeg snakket ikke på en hel måned.

Min bror døde … Men hva ville ha skjedd hvis han hadde overlevd? Og hadde kommet hjem …»

«En morgen kom en straffeekspedisjon og satte fyr på landsbyen vår … De eneste som overlevde, var de som flyktet ut i skogen. De flyktet uten noe, med tomme hender, tok ikke engang brød med seg. Hverken egg eller spekk. Om natten tok Nastja, naboen vår, og slo den vesle jenta si, fordi hun gråt hele tiden. Nastja hadde med seg de fem barna sine. Juletsjka, min venninne, var svakelig. Hun var alltid syk … Og så var det fire gutter som alle var små, og alle ville ha mat. Og Nastja gikk fra forstanden: ’U-u-u … U-u-u …’ Men om natten hørte jeg … Juletsjka ba: ’Mamma, du må ikke drukne meg. Jeg skal ikke … Jeg skal ikke be deg om en matbit mer. Jeg skal ikke …’

Om morgenen var ingen Juletsjka å se lenger …

Nastja … Vi vendte tilbake til landsbyen, til de forkullede restene … Landsbyen var brent ned. Ikke lenge etter hengte Nastja seg i det svarte epletreet i hagen sin. Hun hang så lavt, så lavt. Barna sto rundt henne og ba om noe å spise …»

Fra samtalen med sensor

− Det er løgn! Det er bakvasking av våre soldater, som har befridd halve Europa. Av våre partisaner. Av vårt heltefolk. Vi trenger ikke Deres lille historie, vi trenger den store historien. Seierens historie. De liker ikke våre helter! De liker ikke våre store ideer. Ideene til Marx og Lenin.

− Nei, jeg liker ikke de store ideene. Jeg liker det lille mennesket …

Fra det jeg sløyfet selv:

«1941 … Vi var omringet. Sammen med oss var den politiske instruktøren Lunin … Han leste opp ordren om at sovjetiske soldater ikke overgir seg til fienden. Vi har, som kamerat Stalin sa, ikke fanger, men vi har forrædere. Karene tok frem pistolene … Lunin ga ordre: ’Ikke gjør det. Lev videre, gutter, dere er unge.’ Men selv skjøt han seg …

Men så var det allerede 1943 … Sovjetarmeen var på offensiven. De marsjerte gjennom Hviterussland. Jeg husker en liten gutt. Han sprang ut til oss fra et eller annet sted under jorden, fra en kjeller, og ropte: ’Drep mammaen min … Drep henne! Hun elsket en tysker …’ Øynene hans var runde av skrekk. Etter ham løp en gammel kone, helt kledd i svart. Hun løp og korset seg: ’Ikke hør på barnet. Barnet er gått fra vettet ...’»

«Jeg ble innkalt til skolen … En lærerinne som var kommet tilbake fra evakuering, ville snakke med meg:

− Jeg vil overføre sønnen Deres til en annen klasse. I min klasse går de beste elevene.

− Men sønnen min har bare femmere.

− Det spiller ingen rolle. Gutten har levd under tyskerne.

− Ja, det var vanskelig for oss.

− Det er ikke det jeg snakker om. Alle som har vært under okkupasjon … De er under mistanke …

− Hva? Jeg skjønner ikke …

− Han forteller barna om tyskerne. Og han stammer.

− Det er fordi han er redd. Han ble jult opp av en tysk offiser, som bodde i leiligheten vår. Han var misfornøyd med hvordan sønnen min pusset støvlene hans.

− Der ser De … De innrømmer det selv … De bodde ved siden av fienden …

− Men hvem slapp denne fienden frem til selveste Moskva? Hvem lot oss være igjen her med barna våre?

Jeg fikk et hysterisk anfall …

I to dager gikk jeg og var redd for at lærerinnen skulle angi meg. Men hun lot sønnen min få bli i klassen.»

«Om dagen var vi redde for tyskere og polizeier, og om natten partisaner. Partisanene hadde tatt fra meg den siste kua, vi hadde bare en katt igjen. Partisanene var sultne og sinte. De tok kua mi, men jeg fulgte etter dem … Jeg gikk cirka 10 kilometer. Jeg bønnfalt dem om å få tilbake kua. Tre sultne barn hadde jeg latt være igjen hjemme. ’Forsvinn, kjerring!’ truet de, ’ellers skyter vi deg’.

Prøv å finne et godt menneske i krigen …

Folk gikk mot sine egne. Kulakkenes barn vendte tilbake fra forvisning. Deres foreldre var døde, og de gikk nå i tjeneste hos de tyske myndighetene. De hevnet seg. En av dem skjøt den gamle læreren i stua hans. Naboen vår. Han hadde en gang i tiden angitt faren hans og fått ekspropriert eiendommen hans. Han var en glødende kommunist.

Tyskerne oppløste først kolkhosene, ga jorden til folk. Vi pustet ut etter Stalin. Vi betalte avgift … Vi betalte ordentlig … Men etterpå begynte de å brenne oss. Oss og husene våre. Buskapen jaget de bort, men menneskene brente de.

Å, du, jenta mi, jeg er redd for ord. Ord er forferdelige … Jeg ble reddet med det gode, jeg ønsket ingen noe vondt. Syntes synd på alle …»

«Jeg gikk med armeen helt frem til Berlin …

Jeg vendte tilbake til landsbyen med to æresordener og flere medaljer. Jeg bodde der i tre dager, men tidlig den fjerde dagen fikk mamma meg opp av sengen mens alle sov: ’Kjære datter, jeg har pakket ferdig et knytte til deg. Kom deg vekk … Kom deg vekk … Du har to yngre søstre som vokser opp. Hvem vil gifte seg med dem? Alle vet at du har vært fire år ved fronten, sammen med menn …’

La meg være i fred. Gjør som de andre, skriv om mine utmerkelser …»

«Krig er krig. Det er ikke noe teater …

Avdelingen ble oppstilt på en lysning i skogen, vi stilte oss i ring. Og i midten Misja K. og Kolja M. – våre gutter. Misja var en modig speider, spilte trekkspill. Ingen sang bedre enn Kolja …

Det tok lang tid å lese opp dommen: I den og den landsby hadde de forlangt to flasker hjemmebrent, og om natten … hadde de voldtatt to av vertens jenter … Og i den og den landsby hadde de hos en bonde ... tatt en frakk og en symaskin, som de straks hadde byttet med vodka, hos naboene …

De ble dømt til døden ved skyting … Dommen var endelig og inappellabel.

Hvem skulle skyte? Avdelingen tiet … Hvem? Vi tiet … Sjefen fullbyrdet selv dommen …»

«Jeg var mitraljøseskytter. Jeg har drept så mange …

Etter krigen var jeg lenge redd for å føde. Jeg fødte da jeg hadde falt til ro. Etter syv år …

Men til denne dag har jeg ikke tilgitt noe. Og jeg kommer ikke til å tilgi … Jeg gledet meg når jeg så tyske fanger. Jeg gledet meg over at det var fælt å se på dem: På føttene hadde de fotkluter istedenfor støvler, på hodet også fotkluter … De ble ført gjennom landsbyen, de ba: ’Mor, gi meg brød … Brød …’ Jeg ble overrasket over at bøndene gikk ut av hyttene sine og ga dem – en brødbit eller en potet … Guttungene løp etter kolonnen og kastet stein … Men kvinnene gråt …

Det føles som jeg har levd to liv – det ene som mann, det andre som kvinne …»

«Etter krigen … Menneskelivet var ikke noe verdt. Jeg skal gi deg ett eksempel … Jeg reiste med bussen fra arbeidet, plutselig begynte noen å rope: ’Stopp tyven! Stopp tyven! Vesken min …’ Bussen stoppet … Straks ble det trengsel. En ung offiser førte en guttunge ut på gaten, la armen hans på kneet sitt og – bums! Brakk den i to. Sprang tilbake … Og vi kjørte videre … Ingen tok guttungen i forsvar, ingen tilkalte politi. Ingen ringte etter lege. Og offiseren hadde hele brystet fullt av krigsutmerkelser … Jeg skulle til å gå av på min holdeplass, han spratt opp og rakte meg hånden: ’Gå forbi her, unge dame …’ Så galant …

Dette kom jeg på nå … Men den gang var vi alle fremdeles krigens mennesker, vi levde etter lovene fra krigstiden. Er de virkelig menneskelige?»

«Den røde armé hadde vendt tilbake …

Vi fikk lov til å grave opp graver, lete etter hvor våre slektninger var blitt skutt. Etter gammel skikk skulle man være kledd i hvitt i dødens nærvær – med hvitt tørkle, i hvit skjorte. Til mitt siste øyeblikk kommer jeg til å huske dette! Folk kom hvitkledde … med hvite broderte lommetørklær … Hvor hadde de fått tak i alt …

Vi gravde … Den som fant noe – og kjente det igjen, tok det med seg. Én triller en arm på en trillebår, en annen et hode på en vogn … Et menneske blir ikke liggende lenge intakt når det ligger i jorden, alle ble raskt blandet sammen der. Med leire, med sand.

Jeg fant ikke søsteren min, men jeg innbilte meg at en bit av en kjole var hennes, det var noe kjent … Bestefar sa også at vi skulle ta den med, så hadde vi noe å begrave. Denne kjolebiten la vi så i den vesle kisten ...

Når det gjaldt far, fikk vi en papirlapp om at han var ’sporløst forsvunnet’. Andre fikk som regel noe i erstatning for dem som mistet livet, men mamma og jeg ble skremt bort av dem som satt i landsbyrådet: ’Dere har ikke krav på noe hjelp. Kanskje lever han i sus og dus med en tysk Frau. En fiende av folket.’

Jeg begynte å lete etter far i Khrusjtsjov-tiden. Etter 40 år. De svarte meg i Gorbatsjov-tiden: ’Står ikke oppført på listene …’ Men en av hans regimentskamerater lot høre fra seg, og jeg fikk vite at far hadde dødd heltedøden. Utenfor Mogiljov hadde han kastet seg under en stridsvogn med en granat i hånden …

Synd at mamma ikke fikk oppleve dette budskapet. Hun døde, stemplet som konen til en fiende av folket. Til en forræder. Og slike som henne var det mange av. De levde ikke lenge nok til å få oppleve sannheten. Jeg tok med meg brevet til mammas grav. Leste det opp …»

«Mange av oss hadde tro på …

Vi trodde at etter krigen ville alt forandres. Stalin ville stole på sitt folk. Men krigen var knapt slutt, før fangetransportene allerede gikk til Magadan. Fangetransporter med seierherrer … De arresterte dem som hadde vært i fangenskap og hadde overlevd i tyske leirer, dem som tyskerne hadde bortført til arbeid – alle som hadde sett Europa og kunne fortelle hvordan folket hadde det der. Uten kommunister. Hva slags hus det var der og hva slags veier. Om at det ikke fantes kolkhoser der …

Etter Seieren forstummet alle. De var tause og redde, som før krigen.»

«Jeg er historielærer … Så langt jeg kan huske tilbake, har læreboken i historie blitt omskrevet tre ganger. Jeg har undervist barn etter tre forskjellige lærebøker …

Spør oss mens vi lever. Ikke skriv om igjen senere uten oss. Spør …

De vet hvor vanskelig det er å drepe et menneske. Jeg drev med illegalt arbeid. Etter et halvt år fikk jeg i oppdrag å få meg jobb som servitrise i en offiserskantine … Jeg var ung, vakker … De tok meg. Jeg skulle strø gift i suppegryta og samme dag stikke av til partisanene. Men jeg var allerede blitt vant til dem, de var fiender, men jeg så dem hver dag, de sa ’Danke schön … Danke schön …’ til meg. Det var vanskelig … Å drepe er vanskelig … Å drepe er verre enn å dø …

Jeg har hele mitt liv undervist i historie … Og alltid har jeg vært usikker på hvordan jeg skulle fortelle om dette. Med hvilke ord …»

Jeg har hatt min egen krig … Jeg har gått en lang vei sammen med mine heltinner. I likhet med dem kunne jeg lenge ikke tro at Seieren vår hadde to ansikter – et vakkert og et forferdelig, fullt av arr – det var uutholdelig å se på. «I nærstrid, når man dreper et menneske, ser man det inn i øynene. Det er ikke som å kaste bomber eller skyte fra en skyttergrav.» Dette fortalte de meg.

Å høre et menneske fortelle hvordan det stadig drepte og holdt på å dø, er på samme måte – man ser det inn i øynene …