Alexander
Wisting

Oppgjørets
tid

Roman

© 2014 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Harvey Macaulay | Imperiet

Layout/ebok: akzidenz as | Dag Brekke

Kart for- og ettersats: Nasjonalbiblioteket

ISBN: 978-82-489-1552-2

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Del i

ette er begynnelsen kun; på den revnende, brennende jorden

byer med tinder og tårn og en talløs menneskeskare

synker i aske og støv. Både fjellet og skogene brenner

Feltmarskalk Johan Banér, 1596-1641

1

Christiania, august 1792

Hermann Wedel glippet med øynene og myste mot himlingen i det halvmørke rommet. En intens banking gjorde sitt beste for å rive ham ut av søvnen. Gradvis vendte han seg til skumringslyset fra takvinduet, men var fortsatt i villrede om lydene tilhørte virkeligheten eller drømmenes verden. Tre nye slag på ytterdøren ga svaret.

«I Herrens navn!»

Han satte seg raskt opp, for raskt, hodet slo med full kraft i skråtakbjelken over sengen. Det svartnet for øynene og han bannet det han var god for.

«Herr Wedel?» lød det fra en pipende, anstrengt kvinnestemme ute i svalgangen. «Politimester?»

«Ja!» Han glefset svaret mens han holdt seg til hodet. Bak den hovne pannebrasken banket hodepinen som han hadde håpet å bli kvitt ved hjelp av noen timers søvn.

Pipestemmen fortsatte: «De må komme ned snarest! Noe har hendt, det spørres etter Dem!»

Wedel syntes det hørtes ut som en av de nye pikene husverten hadde ansatt. Var det Katarina? Han var så fryktelig dårlig på å huske navn.

«Jeg kommer.» Halsen kjentes grøtet, han kremtet før han fortsatte: «Si at jeg er nede straks.»

Hermann hørte skrittene forsvinne ned trappene til portrommet. Først nå merket han lyden av regnet som pisket mot det tynne taket. Et tordenskrall ga skybruddet fornyet energi og takbjelkene knaket bebreidende mot værgudene. Han løftet klærne som lå slengt over stolryggen og konstaterte at de fortsatt var våte etter formiddagsvisitten på hospitalet. Støvlene sto gjørmete og krøllete foran døren. Den korte turen fra gamlebyen og ned til Christiania hadde vært en fuktig vandring, og han angret bittert på å ikke ha rekvirert en vogn. Men det endeløse høstregnet ga også vognmennene utfordringer. Ved de bygningshøye plankestablene på bordtomtene passerte han et dusin menn som resignert etterlot lasten fastkjørt i underlaget.

Fra toppen av trappen så han at portrommet var fylt til trengsel. I midten sto husverten Jørgen Martens og kona, rundt dem tjenestefolkene. Ved porten ventet hans egen betjent, Bendik Hausmann. Hermann nikket mot ham da blikkene møtes.

«Skynd dem, helvete er løs ved rådhuset!» Husvertens stemme skar ut i opphisselse. Fru Martens korset seg og fulgte hvert skritt Hermann tok ned trappen.

«Et satans uhyggelig skue, jeg har aldri sett noe lignende,» sa Hausmann og rakte ham tjenestevåpnene ved porten. En pistol og en kraftig kårde av militær type som normalt ble oppbevart på politistasjonen.

Hermann Wedel tok føringen nedover Kirkegaten, gjennom kvartalene i retning Akershus, med betjenten på slep. Da de rundet hjørnet ved Rådhusgaten, hørtes hovslag, dempet av søla som dannet et tykt, sleipt lag over brosteinene. Hermann fulgte lyden i retning av bryggene der gatebelysningen hadde gitt tapt for uværet. I mørket ante han silhuettene av nysgjerrige Christiania-borgere bak rekkene av opplyste vindusglass.

Konturene av en rytterløs hest trådte ut av mørket på vei mot dem. Dyret dro ujevnt og syntes å trekke en bylt omsluttet av en blågul flamme etter seg. Han gikk til siden. Eimen av svidd olje og brent kjøtt rev i nesa da følget passerte. Lukten kalte på brekninger.

«Herrejesus!»

«Den vender og trekker nedover igjen,» utbrøt militærgarnisonens lege, Marius Hansson, som hadde kommet til. «Ser du?»

Hermann snudde seg ikke mot legen, men myste gjennom regnet i retning av den brennende bylten som nærmet seg på nytt.

«Er det et menneske?» Marius Hansson grep tak i Wedels arm. «Du må forsøke å stoppe det!»

Et par av mennene i vekter- og brannvaktstaben sto like bak dem. De tilhørte Hermanns vaktstyrke og var tilkalt av Hausmann. I det flakkende lysskinnet fra det som syntes å være en brennende kropp, så han en av de unge betjentene spy mot husveggen.

«Jeg tror ‘det’ lever. For Guds skyld, gjør noe, Wedel!» Hanssons stemme var insisterende.

Wedel tok et skritt ut i gaten samtidig som en kavalerist fra rittmesterens stall gikk opp foran hesten og stanset den resolutt. Han roet dyret på en måte som bare er mulig når det allerede er et etablert forhold mellom rytter og hest. Hermann dro kården og kuttet skinnreimene som knyttet hesten til trekket. Våpenet forble i hånden da han bøyde seg over den brennende skikkelsen.

«Det er en mann, se på støvlene.» Det var alt han fikk seg til å si. «En mann.»

Reimene holdt mannen låst i en sammenkrøpet stilling og både kropp og reimer brant godt til tross for vannet og gjørma. Han kunne ikke huske å ha sett noe lignende før.

«Ved Gud – han beveger seg!» Hausmann bøyde seg over skikkelsen, før han skvatt tilbake.

«Det må være kramper,» sa Hermann, delvis henvendt til Hansson, delvis til betjenten. «Ingen kan overleve noe slikt.»

Legen tok av brillene og tørket vann fra ansiktet for å se bedre, men bekreftet hverken det ene eller andre.

I et svartbrent, delvis opprevet ansikt beveget to øyne seg i panikk, akkompagnert av en tynn hvesende lyd fra et hull et sted rundt halsregionen. Klær og forbrent hud dannet en glinsende grøtaktig overflate, med unntak av støvlene og en hvit blondekant under restene av en jakke nederst på venstre arm. Lukten av brent kjøtt fant veien til nesa selv gjennom et tungt parfymert lommetørkle.

«Hausmann, ta av jakken; du også, Hansson! Raskt!»

Wedel slapp kården, rev av sin egen jakke og la den over flammene. Hausmann og Hansons våte ytterjakker fulgte etter. Det freste da han presset hendene og jakkene mot kroppen. Fingertuppene føltes brennende, ikke av varmen eller tanken på blemmene som han visste ville utvikles i håndflatene, men av skrekk. En høyst håndgripelig redsel for at det krampetrekkende, døende monsteret av skorper, aske og kjøtt skulle gripe tak i ham og dra ham med seg lukt inn i helvete.

Så stilnet det. På et øyeblikk. Bevegelsene opphørte og mannen tippet over på siden, sammenbundet i fosterstilling. Øynene tapte alt liv samtidig som flammene kvaltes under plaggene Hermann presset mot den forbrente skikkelsen.

Han knelte over det rykende liket. Håret dryppet av regnvann og klærne var mørke og tunge av gjørme. Gruppen av menn løste seg stille opp, og bare de som hadde en oppgave, ble værende igjen i gaten.

2

Magdeburg, Sachsen-Anhalt, Tyskland, mai 1631

Fire menn trådte inn i den tomme, mørklagte vestibylen. Anføreren holdt en fakkel foran seg. I flammeskinnet styrte de mot trappen som syntes å sno seg minst tre etasjer opp gjennom bygården før den svant i mørket. Mennene stanset for å gi øynene tid til å omstille seg, og rommet trådte tydeligere fram. På veggene hang innrammede malerier og fargerike veggtepper tett i tett: store landskap, dramatiske slagscener, portretter og stiliserte mytologiske motiv, alt plassert i forhold til hverandre med utpreget sans for symmetri. Under takhimlingen skimtet de konturene av armene på en enorm lysekrone. Utallige krystallprismer minnet om en svakt funklende stjernehimmel. På en skjenk glitret forgylte begre og vaser i gjenskinnet fra fakkelen. Offiseren i front snudde seg og gliste mens han pekte ivrig mot maleriene og gjenstandene som ble synlige i korte, blafrende glimt. Hvilken rikdom! Og de var bare så vidt innenfor dørstokken.

Den øredøvende støyen fra gaten forsvant straks sistemann lukket de tunge ytterdørene bak seg. De tok fatt på trappen med veloverveide, forsiktige bevegelser, i kontrast til hordene av berusede soldater som herjet utenfor. Alle sanser sto i beredskap.

På den andre trappeavsatsen gjorde de holdt, og anføreren gikk fram mot en høy, jernbeslått dør. Han grep varsomt om dørklinken, vred om og åpnet. Tre av mennene fulgte ham inn i en forstue. Den fjerde ble stående på vakt utenfor mens lyset forsvant med fakkelen og de andre. Alene på avsatsen ble han var den uhyggelige buldringen fra den brennende byen utenfor blyglassvinduene. Et dypt, mørkt drønn trengte gjennom bygningen og kjentes i magen: lyden og følelsen av total ødeleggelse.

William Christophersen satte seg på huk lent mot veggen, tok av seg hatten og dro fingrene gjennom håret, som var skulderlangt, møkkete og gjennomsvett. Salte dråper rant nedover pannen og sved i øynene.

Gudskjelov nærmet felttoget seg slutten i Magdeburg. Beleiringen av de tyske protestantenes velstående høyborg ville gi ham uttellingen han hadde drømt om. Byen syntes ufattelig rik. Kanskje var det derfor den satte seg så kraftig til motverge? Forsvarerne kjempet en tilsynelatende håpløs kamp med større overbevisning og innbitthet enn noen annen by romerkirkens overtallige koalisjonshær hadde beleiret, filleristet og brent. Det virket på William som om innbyggerne hadde hatt uvanlig mye å kjempe for. Men alt har sin ende, om det er et kongerike, en sivilisasjon eller en by med kirker, spir og blomstrende handel. Slik var det også med soldatlivet. Kun måneder lå mellom ham og en velfortjent dimisjon. Den raserte byen på vei mot undergangen sikret en komfortabel framtid.

Ti år er lang tid. Et decennium som leiesoldat og offiser i greven av Tillys tjeneste. Halve voksenlivet viet kampen for kirken og Habsburg-keiserens storpolitiske ambisjoner i en enorm leiehær. Tidenes største. Han kunne med rette kalle seg veteran og måtte erkjenne at han merket alderen, spesielt når de salet opp på kalde vinterdager. Alt gikk tregere. Og under den siste trefningen hadde panikken kommet. Slagfeltets særegne lukt av krutt, blod og avføring, som tidligere hadde vært synonymt med berusende mestring, fikk ny betydning. Aldri før hadde dødsangsten kjentes like påtrengende. Han hadde reagert som rekruttene i det øyeblikket de innså at møtet med evigheten fant sted i et iskaldt gjørmehull. Han hadde stivnet og pisset på seg. Den lammende, nakne frykten gjorde ham til et lett bytte. William var i live fordi generalen selv hadde hugget ned sakseren som pekte lansen mot det ubeskyttede underlivet hans mellom brynjeplatene.

De tre andre ville ta seg god tid mens de saumfarte huset rom for rom. Først tålmodig leting etter skjulte lagre, deretter tømming av skap og skuffer. Til slutt måtte de skille verdifullt fra verdiløst og samle det for henting. Tålmodighet var nøkkelordet. Både i felten og når seieren skulle omsettes i håndfaste verdier.

Det de så langt hadde tilranet seg av krigsbytte var nok til et rimelig godt liv for hver og en av dem. Men ikke mer. Nå gjensto gården som han fra høyeste hold hadde fått vite at skulle inneholde verdier til å sikre generasjoner med velstand. Kommandantens gave til fire seiglivede våpendragere.

William lette fram en lysestake, tente et vokslys og satte det på gulvet ved siden av seg. Han åpnet jakken og trakk et klede opp fra innerlommen. Under stofflagene, i en fettet lerretspose, fant hånden boken og skrivetøyet. Som alltid når han åpnet dagboken undret han seg over hvorfor han brydde seg med å skrive. Notatene var som oftest korte og trivielle. Som minner fra barndommen. Bilder fra det karrige livet lenger nord. Kanskje bare ett ord, en innskytelse eller følelse framkalt av noe rundt ham. Andre ganger beskrivelser av livet i felten, eller opptegnelser av krigsbyttet de fire hadde samlet opp. Snart var han tilbake i et sivilt liv der råskap må vike for dannelse, da var skrivingen i seg selv viktig. Sivilisasjonens våpen. Dessuten fungerte den som trening i å holde håndens finmekanikk ved like. En tiltagende skjelving måtte holdes i sjakk for enhver pris. På slagmarken skilte den liv fra død.

«Belønning tilkommer den utholdende,» leste han. Ordene var skrevet noen dager i forveien. Visst faen hadde han vært utholdende. Han var stolt av bedriften, stolt av felttoget. Stolt av seirene. De hadde vært uovervinnelige, hadde feid enhver motstand av banen. Knust fyrster og lokale krigsherrer som om de var ynkelige insekter. Utslettet styrkene sendt ut for å stoppe dem. Og i likhet med de fleste offiserene hadde han tatt for seg på alle tenkelige måter. Uten større anger.

Da de tidligere red forbi domkirken, omtrent den eneste bygningen som ikke lå i ruiner, gjenkjente han soldater fra den spanske bataljonen på kirketrappen. Hans egne våpenbrødre, i gang med å voldta og halshugge et femtitalls unge kvinner foran protestantenes gudshus. Helligbrøde. Et sted, langt inne, bak det bulkete krigerpanseret, kjente han det stakk i samvittigheten. «Nåde,» noterte han i dagboken, og håpet samtidig på egen tilgivelse. Ved siden av tegnet han et kors – det fantes vel en gud for alle?

Døren gikk opp.

«Alt i orden?» David Markham hadde tatt anførerrollen. Den naturlige lederen. «Blir du her, så går vi videre til loftsetasjen?»

William så opp, han nikket. De to andre kom ut, gliste og tok fatt på trappene. Da en bygning like ved raste sammen med et brak, kvapp han til og puttet dagboken hurtig tilbake i lerretsposen. Han reiste seg og gikk til vinduet som vendte mot hovedgaten. Ødeleggelsene syntes massive i fugleperspektiv. Et titalls røyksøyler vitnet om storbyens nedsmelting. For en sløsing.

I grålysningen ventet fire fullastede trossvogner. De gikk over pakkingen for gud vet hvilken gang. William hadde selv skaffet nødvendige passersedler med general Tillys segl. Han ga dem til offiseren foran de sytti betrodde soldatene, klare til å føre byttet ut av krigen til Europas fredeligste avkrok.

Mens vognene skranglet vestover gjennom gatene, tok veteranene hver sin del av dokumentet som sikret dem part av verdiene. Så slentret de tilbake til leiren. Noen timers søvn var kjærkomment før hæren på nytt satte seg i bevegelse. William hadde hørt at Gustav Adolfs svensk-saksiske styrker samlet seg i nord. Det lå an til et voldsomt møte. Han, av alle, visste hva nabofolket i øst gikk for. Det uunngåelige slaget var hinderet som skilte ham fra rikdom og gjenreist ære. Et nytt liv. Det kom til å dreie seg om å komme levende fra det. Ingenting annet.

3

Christiania, august 1792

Hermann Wedel sto foran speilet på kontoret, krumbøyd over vaskevannsfatet. Det kjentes i ryggen å ha tilbrakt natten i sofaen på politiposten. Dessuten laget brannsårene allerede små verkende blemmer i håndflatene og på fingertuppene.

Han dyppet hendene i kaldt vann og øste det opp i ansiktet. Huden prikket. Morgensolen som lyste skarpt gjennom vinduet påminte ham om at det nærmet seg gjensyn med liket. Legen ventet kanskje allerede ved likskuet.

Hermann tørket vanndråpene av speilet og betraktet ansiktet. Huden var blek og håret grånende ved tinningene. Han hadde beholdt det langt, som oftest knyttet i nakken med en sort sløyfe. Ingen jålete parykk, bare enkelt og skikkelig uten å virke oppadstrebende. Han stilte seg i profil og holdt inn magen. Hverken tykk eller tynn, og såpass høy at han raget over de fleste. Konklusjonen var at han fortsatt tok seg greit ut, selv om de siste årene hadde vasket bort restene av ungdommen.

Politiposten lå standsmessig plassert i Garmannsgårdens andre etasje, i samme bygning som rådhuset der de tolv utvalgte mennene som styrte byen på vegne av borgerne tok sine beslutninger. I underetasjens midtfløy lå fengselscellene. Hermann anså det som en lite praktisk plassering, siden borgerne som skulle på ball i Rådhussalen måtte passere cellene. Men kanskje hadde de godt av kontrasten. Verre var det at fanger hadde lidd drukningsdøden på cellen.

Politimesterens arbeidsværelse i overetasjen måtte anses som velholdt, men litt dystert etter Hermanns smak. Stilen med mørk, stormønstret tapet var gått av moten for minst et halvt århundre siden, men rommet signaliserte fortsatt makt. Fra et forskjønnende, endimensjonalt maleri bak skrivebordstolen stirret det kjøttfulle ansiktet av en tidligere politimester livløst på Hermann. En mann, som etter hva han hadde hørt, hadde visst å pleie sine relasjoner hos byens rike, og som tross tett relasjon til kirken, hadde trodd mest på herligheten i det jordiske livet. Arven etter forgjengeren hadde materialisert seg i antydninger om at hensynet til byens handel alltid kom først. Lovmessig pirk, uansett hvor riktig det var, kunne tenkes å måtte vike for «et overordnet og langsiktig perspektiv». Borgerne i indre by krevde best mulige betingelser overfor bønder og handelsmenn utenfor kvartalene. Wedel syntes ikke det virket avskrekkende. Christiania var jo en idyll sammenlignet med København, hvor faren hans en gang hadde stått i spissen for byens ordensmakt. Hermann forlot eget speilbilde med et mellomfornøyd uttrykk, kneppet jakken og gikk mot døren.

«Hold dette foran munn og nese om du ikke vil spy,» sa Marius Hansson og rakte Hermann et tørkle. «Stanken er formidabel, og kroppen må i jorden så raskt likskuet er over. Vi tar en rask gjennomgang, og så kan politimesteren ta et overblikk for egne observasjoner til slutt.»

Selv for en erfaren lege som Hansson var likskuet ubehagelig arbeid.

«Jeg har sett mye, men dette er stygt. Jeg vil helst ikke tenke på hvilke pinsler vår mann har gjennomgått.»

Legen tok enda et parfymedunstende tørkle foran nesa før han åpnet en tung metallport. Det første Hermann hørte var suset av fluer før lukten traff ham og trengte gjennom tørkleet og inn i neseborene. Han svelget.

Legen dro av kledet som skjulte levningene og begynte på gjennomgangen.

«Det er, eller var, en mann. Kroppen var bundet og presset sammen av skinnreimene. Jeg har gjort mitt beste for å bevare ham, men han falt fra hverandre da jeg fjernet reimene og forsøkte å rette ham ut.»

Wedel så på haugen av kroppsdeler som legen hadde organisert i en tilnærmet anatomisk orden. Selv om det var makabert, vekket synet av den nedbrutte kroppen Hermanns nysgjerrighet. Hva som ga liv og hva som fikk det til å opphøre. Få dager tidligere hadde denne forbrente, senete knokkelhaugen, stått, gått og kjent varme og kulde. Tenkt og tatt beslutninger. Nå var alt redusert til materie han skulle forsøke å puste liv i. Rekonstruere de siste dagene hans på jorden.

«Mannen har brent, og ilden har forvoldt skadene han døde av. At han fortsatt var i live foran meg – foran oss – er ubegripelig.»

Hansson dvelte som om han ventet på Hermanns kommentar. Så fortsatte han.

«Jeg finner ikke tydelige slagskader på hodet. Kanskje ble han bundet og satt fyr på ved full bevissthet? Gud forby. Det kreves enorm styrke å binde et menneske som kjemper for livet. Og enda større ondskap for å gjennomføre noe slikt.»

«Var det en høy mann?» Slik kroppen var lagt utover, syntes Wedel det virket som et over gjennomsnittet høyt menneske.

«Han var høy. Tynn også, så langt det er mulig å si ut fra dette.» Hansson bøyde seg før han fortsatte. Rommet hadde få luftemuligheter. «Hele kroppen og klærne var innsatt med olje. Hva slags, vet jeg ikke. Skinnreimene var fullstendig gjennomtrukket. Han fungerte som en oljelampe med reimene som veker.»

Marius Hanssons kroppsspråk fortalte Hermann at likskuet snart var over. Legen pekte på et svart tøystykke hvor han hadde plassert små identifiserbare rester av klær og hår. En nøkkel og noen mynter. To messingknapper hadde overlevd heten. Wedel tok opp en av dem og skrapte bort aske med neglen. Tre bokstaver trådte fram: J, S og M.

«Småplukket tar vi med ut og vurderer i sunnere omgivelser, Wedel. Bruk gjerne et par minutter her inne alene, jeg venter utenfor.» Han kostet på seg et glis, tørket svetten og lukket den tunge døren bak seg.

Hermann ble stående over liket. Nattens redsel hadde veket for dagslysets nysgjerrighet. Han samlet sammen knappene, myntene og nøkkelen før han forlot den døde.

Hermann kjente kaffeduften med en gang han trådte over dørstokken til politistasjonen. Om ikke motedrikken var hans personlige favoritt, var lukten befriende etter likskuet. Han plasserte frakken på knaggen ved døren og fant stiftamtmann Fredrik Moltke feminint nippende til en kaffekopp bak skrivebordet hans. Moltkes lillefinger pekte arrogant mot ham.

«Betjent Hausmann viste meg inn,» sa Moltke. «Beklager freidigheten. For øvrig er kaffen fortreffelig. Byens beste.»

Stiftamtmannen reiste seg og overlot plassen til Wedel. Deretter tok han en av stolene som sto plassert inntil veggen og satte seg på den andre siden av skrivebordet. Hermann forsøkte å tøyle en voksende irritasjon over Moltkes markering av revir. Han behøvde ingen påminnelse om hvem som sto i byens høyeste embete. Stiftamtmannen var kronens øyne og ører i lydriket Norge.

Han løsnet på skjerfet mens sjefen lente seg tilbake i stolen, og kastet et blikk ut av vinduet. En lav, fuktig tåkedis var i ferd med å viske ut de skarpe konturene av festningens vollmurer og spir.

«Hausmann fortalte at du var på lasarettet. Likskue?»

Hermann nikket bekreftende. Moltke fortsatte før han rakk å svare.

«Jeg behøver en redegjørelse så raskt som mulig. Helst nå. Du kan ta den når du har samlet deg og er klar. Men la oss først ta noen overliggende føringer.»

Hermann oppfattet Fredrik Moltke som pliktoppfyllende og redelig, men han visste at stiftamtmannen hadde en tung arv å riste av seg. Delvis fordi Moltke foreløpig ikke maktet å fylle skoene til forgjengeren, den karismatiske Levetzau, og delvis fordi den samme mannen hadde stilt embetet i dårlig lys gjennom upopulære reformer. Moltke arvet en posisjon i konstant klemme mellom det egenrådige Christiania-borgerskapet og eneveldet i København.

«Hva var det du og de andre så i går kveld?» spurte Moltke utålmodig.

Spørsmålet ble hengende i luften. Hermann forsto at stiftamtmannen ønsket en situasjonsbeskrivelse før han gikk videre med sine bebudede føringer. Han var usikker på hvor han skulle begynne. Politimesterembetet besto normalt sett av å håndtere ubetydelig kriminalitet, som å ilegge bøter og avgjøre tvistespørsmål. Han visste at forgjengernes fokus hadde vært å utforme lovtekster og skape en juridisk struktur som ivaretok borgerskapets interesser. Drapet i Rådhusgaten var noe utenom det vanlige, også i et historisk perspektiv. Ikke fordi det var et drap. Folk var blitt drept før, men sjelden innenfor kvartalene. Hermanns typiske gjerningsmann kom fra de lavere sosiale lag i forstedene og sto angrende igjen med et tilfeldig stikkvåpen i hånden. Han kunne ikke huske å ha opplevd et drap utført med et så bestemt overlegg.

«Det jeg så var en brennende mannsperson bundet opp og viklet inn i en mengde skinnreimer. Kroppen var presset til en sammenkrøpet stilling av reimene og ble dratt oppover gaten, langs bakken, av en militærhest. Hele skikkelsen, kroppen, klærne og reimene, sto i flammer. Flammene syntes fullstendig upåvirket av øsregnet og gjørma i gaten. Ilden sluknet ikke før jeg presset flere klesplagg mot den døde, eller den døende kroppen.»

«Fy for helvete. Vet vi hvem den drepte er?»

«Ilden hadde allerede fortært mesteparten av klærne og huden. Ansiktstrekkene var tapt i blod og brannsår.»

Hermann kjente fortsatt kvalme når han så for seg det forbrente liket. Han vurderte å hente opp tørkleet med den avdødes gjenstander fra frakkelommen, men tenkte seg om. Det ville være best å undersøke de få sporene som fantes alene. Alt han sa videre ville uansett være spekulasjoner. Han fikk avslutte, og samtidig gi Moltke noe troverdig å bringe videre.

«Meg bekjent var det ingen andre på stedet som dro kjensel på mannen. Det eneste jeg kan si med en viss grad av sikkerhet, er at han ble drept med overlegg. Drept på en måte som syntes å ha som mål å påføre mest mulig smerte. Og skremme. Det hele framsto, tilgi meg uttrykksformen, som et slags grusomhetens mesterverk, egnet til å sende djevelen selv klynkende tilbake i helvete.» Hermann skjønte straks hvor pompøst det lød og angret seg.

Etter Moltkes ansiktsuttrykk å dømme hadde han klart å mane fram noe av stemningen fra hendelsen i Rådhusgaten. Det ble stille et øyeblikk. Utenfor veltet en vogn og en hissig ordveksling påkalte begges oppmerksomhet. Stiftamtmannen tømte kaffekoppen, reiste seg og gikk til vinduet.

«Et bestialsk drap midt i byen. Ryktene florerer allerede – kan vi håndtere det, Wedel?»

Sakens karakter krevde både handlekraft og passende diskresjon. Skulle den vise seg å strekke sine forkullede armer inn i borgerskapet, ville det kreve mye av dem begge. Hermann forsto at Moltke var kjent med hans brokete familiebakgrunn; skulle situasjonen komme ut av kontroll, ville det bli ham og ingen annen som gikk under.

Hermann registrerte at tåken ble til regn som prikket mot vindusglasset med økende kraft mens gatelydene avtok. Den blankpolerte bordplaten speilet omrisset av stiftamtmannens skygge. Drapet kledde ikke Moltkes statsmannsambisjoner.

«Jeg finner drapsmannen,» sa Wedel.

4

Breitenfeld, Sachsen, Tyskland, september 1631

William Christophersen red langs den østre flanken forbi rekkene av kampklare menn. Formiddagssolen var i ferd med å bryte skylaget og en nordlig vind blåste kaldt over slettene mellom fiendehærene. En kvartmil bak seg skimtet han Leipzigs bymurer og kirkespir i solstrålene som vekselvis lyste opp byen og omgivelsene. Uten å kunne se så langt, antok han at folk samlet seg på murene for å bevitne utfallet. De fryktet «magdeburgisieren», et nytt uttrykk han hadde hørt brukt etter tilintetgjørelsen av byen. Ryktet som hæren fra helvete, høynet prisen når fyrstene skulle kjøpe byen fri fra utslettelse.

Langt nærmere, i nordlig retning, så han husklyngene i landsbyen Breitenfeld. Lokale bønder risikerte livet for å redde siste rest av buskapen unna jordene som kom til å gå fra beitemark til slagmark. Latteren runget fra de nærmeste soldatene over en eldre mann som haltet etter en flyktende ku. En skytter gliste og løftet geværet. Mann eller ku? William ristet på hodet og rettet en advarende finger mot soldaten.

Hesten stampet urolig på det hardtrampede underlaget. Var det hans egen uro som forplantet seg i dyret? Etter plyndringen av Magdeburg kjentes det som om livet sto på vent. Stille før stormen. Alt pekte mot slaget, det siste for ham selv og de tre andre veteranene. Det gjaldt å holde seg i live ut dagen. Om katolikkene tapte eller vant, betydde lite. Hva hadde Habsburger-keiseren i Wien gjort for ham? Men det var nå engang slik at et nederlag minsket sjansene for å komme levende fra det. Han fryktet å bli presset fram i frontlinjen hvor overlevelsesprosenten sank betraktelig. Hvorfor risikere alt nå?

Strengt tatt regnet han og de fleste andre med at de ville ha nedkjempet den lett overtallige svensksaksiske hæren før det ble mørkt. Keiserkoalisjonen struttet av selvtillit. Dessuten var det kjent at general Tilly mislikte lange, utmattende slag. Raskt inn, raskt ut passet den gamle aldrende hærføreren bedre. Etter stabsmøtet forsto William at de kom til å sette alt på ett kort. Et hardt og massivt støt. Drepe, såre og skremme med full kraft fra første sekund. Mesteparten av styrken ville bli kastet inn så snart artilleriet spilte opp.

Han visste at kavaleriet kom til å være involvert fra første stund. Ti tusen tungt bevæpnede ryttere. Og Williams oppgave var tydelig nok: Bruk rytterne til å rense flankene rundt de sytten framrykkende infanteribataljonene. Tilly hadde lykkeligvis valgt å la ham ligge til siden for hovedfronten. I dag fikk noen andre dø i hans sted.

Aller mest fryktet han de uryddige minuttene da de prøver å bli kjent med fiendens kapasitet. Den innledende fasen da de yngste dør uten å ha gjort nytte for seg. Tiden før man oppfatter mønsteret hos motstanderen. Systemet i beskytningen og artilleriets rekkevidde. Etter hvert antar slagmarkens kaos en slags forutsigbarhet, der garvede krigere finner ro i stormens øye. Lemmene vil da lystre og gjøre ham til en pansret drapsmaskin. Han skulle komme gjennom. På den andre siden ventet et nytt liv.

William vinket med hatten til David Markham som ledet en rytteravdeling nærmere hærens senterlinje. Engelskmannen nikket kort tilbake. Lenger syd ante han profilene av Raoul Etienne og Erik Stockfleth. Fire nyrike veteraner foran hver sin avdeling på den høstfargede kollen. Bak dem en stålkledd dødsmaskin med det overkommandoen mente var historiens største ildkraft.

Førti tusen mann gjorde honnør da Johan Tserclaes Tilly og grev Gottfried von Pappenheim paraderte den fem kilometer lange frontlinjen. Tilly med den religiøse fanatikerens innbitte uttrykk, von Pappenheim med levemannens selvsikre smil over leppene. To menn i kamp for Habsburg-keiseren og det pavelige ønsket om å tvinge de protestantiske fyrstenes trosfrihet i kne.

«Miserere nobis,» jamret prestene mens de spredte røkelse foran korsfarerne. William husket pavens løfte om syndsforlatelse for dem som døde i strid. Hadde svenskekongen lovet det samme? Han snudde seg vekk fra prestene mot livredde rekrutter som spydde og gjorde fra seg der de sto.

Så begynte det. Jorden ristet da artilleriet innledet beskytningen med salver av tre og tre skudd. Samtidig kommanderte Tilly sine sytten tusen infanterister i taktfast bevegelse mot svenskene. William inntok posisjonen på flanken. Den haltende bonden og kua hans ble slagets første ofre.

5

Christiania, august 1792

En smak av bitter vin, like billig som umoden, hang igjen i munnhulen da Hermann Wedel våknet i grålysningen. Hodet kjentes trangt og hovent, og fylleangsten lå som en urolig klump i magen.

Stiftamtmann Moltke hadde etterlatt ham med et dilemma stort som et fjell, en situasjon like reell og ubehagelig som hodepinen han hadde arvet fra foregående kveld. Noen måtte stå til rette for ugjerningen raskt. «Handlekraft uten å tirre borgerskapet,» var Moltkes budskap. Uteble resultatene, ville han, med Københavns tillatelse, beordre politikorpset ut for å endevende de fattige forstedene. Galskap, mente Hermann, men holdt kjeft.

Etter Moltke gikk turen til skjenkestuen på Vaterland. Først for å samle tankene, deretter for å fortrenge dem. Der hadde han bygd seg opp til å opponere mot stiftamtmannen. Nå var han ikke like sikker lenger. I dagslyset vek opposisjonen for det praktiske.

Hermann satte seg opp i sengen og grep etter frakken på nærmeste stolrygg. Fra lommen fisket han fram tørkleet med gjenstandene fra likskuet. Han brettet det ut og la den avdødes siste eiendeler i en rekke foran seg. Myntene til venstre, knappene i midten og nøkkelen til høyre, sist i rekken. Til sammen utgjorde de en historie.

Han tok opp en av de sotete myntene og holdt sølvstykket mot lyset. Gned det mellom hendene og kjente på sporene av det tynnslitte preget. Ikke fordi det var viktig, men fordi han likte følelsen av sølvets fettete glatthet. Kongeprofilen slitt ned til et flatt omriss av tusenvis av hender. Verdien av sølvstykket var for noen en ubetydelig slant, for andre en månedslønn. Mannen døde åpenbart ikke for pengenes skyld, innholdet av lommene ville gitt mat og velstand til en liten familie i forstedene gjennom vinteren. I så fall hadde drapsmannen et liv uten økonomiske bekymringer.

Ved første øyekast så han at to av myntene var engelske. Kongeportrettet, i romersk keiserstil, tilhørte den avdøde George II, pålydende en halv penny. Myntene dukket ofte opp med handelsmennene og sjøfolkene. Tilhørte kroppen en utlending? En sjømann, en offiser? Han la ned mynten.

Messingknappene hadde inngraverte bokstaver og et skravert felt i bakgrunnen. Tynne, fine linjer ut mot en glatt kant. Ingen synlig slitasje utover sotlaget. Pynteknapper. Hermann hadde ikke sett noe lignende, selv ikke på byens rikeste. Håndverk av ypperste kvalitet, sjeldent og kostbart. Han pusset vekk den svarte hinnen og holdt en knapp opp mot lyset. J, S og M, bokstavene trådte tydelig fram.

I motsetning til knappene og myntene hadde ikke nøkkelen noen naturlig plass på den avdøde. Den var for stor til å passe lommene og hørte hjemme i en veske eller på et knippe. Utover tre slitte fordypninger som syntes å være inngraverte romertall, fant han ingen spesielle kjennetegn ved nøkkelen. Den lignet enhver annen middels stor nøkkel av den typen man benyttet i ytterdører. Litt større enn den Hermann benyttet til sitt eget rom, mindre enn nøkkelen til politistasjonen.

Wedel la nøkkelen tilbake og presset fingrene mot øyehulene for å få et øyeblikks pause fra den eskalerende hodepinen. Han hadde lagt seg på stigende rus og drømmene hadde herjet med ham fram til han våknet pissetrengt og kvalm. Han husket sjelden mer enn bruddstykker av drømmene, men var sikker på å ha drømt om faren. I drømmen ble farens trekk visket ut og gled over i hans. Det kjentes ikke bra. Minnet av farens ansikt støttet seg egentlig på et innrammet portrett som hadde prydet veggen i Københavns politirett. Han husket faren som satt for maleren i velmaktsdagene, stolt med alvorlig mine. Da Robert Wedel ble avsatt og arrestert, ribbet for makt og verdighet, forsvant maleriet.

Denne høsten hadde faren vært død i atten år, og moren var han knapt i stand til å huske. Søsteren fulgte en mann til verdens ende og oppholdt seg fortsatt på et annet kontinent, bare Gud visste hvor. Var det fem år siden siste livstegn? Livet i koloniene var risikofylt. Kanskje var han den siste gjenlevende i slekten? Det var ingen overdrivelse å si at han i perioder følte seg alene. Men når ensomheten lå som en tung møllestein omkring halsen, fant han styrke i fortiden. Fragmentene av barndomsminner.

Oppveksten, slik Hermann husket den, hadde vært trygg og lys. Eller var det bare avstanden i tid som forskjønnet minnene? Hadde det virkelig vært så fint på Sønderjyllands forblåste kyst? Han kunne fortsatt forestille seg lyden av bølgene som ubønnhørlig og uten pause rullet mot Rømøs lange, slake strender. Som gutt fant han trygghet i den rumlende evighetsrytmen; den var på sin måte større enn alt. Hva enn som reiste seg, skulle falle, men bølgene ville fortsatt slå mot land når alt hadde forvitret. Fra barndomshjemmet så han havet møte den stålgrå horisonten hver eneste dag. Selv om det kjentes uendelig repetitivt, var det aldri likt. Hver dag hadde sitt lys, sin unike historie. Faren lærte ham å se omgivelsene. Aller helst tegne dem ned. Slik fikk han evnen til å registrere de små endringene, detaljenes fortelling.

Livet på øya var langsommelig, begrenset og forutsigbart. Samtidig syntes alt å være mulig. En følelse som ikke lenger kunne gjenskapes, uansett hvor mye han forsøkte. Han måtte motvillig erkjenne at den usvikelige troen på trygg uendelighet tilhørte barnets enfoldige illusjon.

To raske slag på døren hentet Hermann tilbake.

«Herr Wedel, Ankers vognmann venter nede.»

Om kort tid ville han stå ansikt til ansikt med byens elite. Festen i Paleet måtte anses som både en utfordring og en mulighet, snaut to døgn etter drapet.

En papegøye skrek skjærende til en gruppe kvinners hvinende begeistring. De grove klørne knuget pinnen den var lenket til. Vingene bakset mens nebbet avleverte noe som antagelig var grovheter på et fremmed språk. Like ved siden av kvitret lysegrønne småfugler lekent på et bakteppe av grønne blader som forsøkte å illudere et eksotisk habitat. Mellom bladene flekket et utstoppet rovdyr tenner.

Wedel ble stående foran papegøyen, som tross gnistrende farger så flisete og fallert ut i fjærpryden. Den la hodet på skakke og fikk Hermanns sympati. En eldre kvinne stakk en skjelvende finger fram mot nebbet, men trakk den hurtig tilbake i skrekkblandet fryd, til vennenes fnising. Han hilste kvinnene med et smil og bukket før han gikk videre gjennom Bernt Ankers praktfulle residens ved bryggene.

Det var umulig å ikke la seg imponere over oppvisningen i skinnende velstand, en overflodsparade som knapt sto tilbake for adelen i København. I Paleet hadde bare det ypperste berettigelse. Den fillete papegøyen var et oppfriskende avvik fra perfeksjonen.

Hermann gikk gjennom salongen til åpningen foran den engelske hagen. Han tok sikte på en gruppe menn like foran en platting der et musikkensemble rigget klar til framføring. Et glass vin fant hånden, og han rakk en god sup mursteinsrød burgunder før han nådde frem. Marius Hansson smilte hjertelig og tok ham varmt i hånden. Legen hadde en egen evne til å få folk til å føle seg velkomne. Hermann var takknemlig; han mislikte selskapslivets første famlende minutter og manglet som oftest åpningsreplikken. Et par glass vin løste opp, men lite kunne måle seg med følelsen av å være ønsket, å bli inkludert.

Blant mennene var kammerherre Bernt Anker, Paleets eier og landets rikeste mann. Anker var kledd i noe Hermann antok var siste mote fra Paris, eller kanskje London. Skikkelsen utstrålte selvsikkerhet fra støvelhæler til isse. Ved Ankers side sto forretningsmannen Richard Kemp, som i motsetning til byens rikeste ikke handlet med tømmer. Hermann smilte, og Kemp gjengjeldte gesten. Han oppfattet forretningsmannen som sympatisk, mest fordi han var ansett som noe av en fritenker i sin krets. Som regel stilte Kemp med sin gifteklare datter ved større anledninger, men Hermann hadde ikke sett Maria i Paleet.

«Hvem er det?» Wedel nikket diskré mot tre menn i skyggen av Anker.

«Franskmenn,» svarte Hansson. «Minister St. Priest, en av revolusjonens prominente flyktninger. De to andre tror jeg er offiserer fra det gamle regimet.»

Hermann møtte blikket til den ene offiseren som utmerket seg ved å rage høyt over de andre. Mannen snudde og forlot kretsen som lyttet til byens øverste geistlige, biskop Jørgen Damgaard. Eksilministeren og den andre fulgte etter. Et nytt velfylt vinglass erstattet det tomme, og Hermann stilte seg mellom Anker og Hansson.

Biskopen var de andre gjestenes rake motsetning i klesveien. Stramme, sorte klær med en enkel hvit krave. Inntrykket av religiøs nøysomhet ble forsterket av et magert ansikt under en grå parykk. Damgaard stoppet et øyeblikk da strykerne stemte instrumentene så lavmælt de kunne.

Uten å ha fått med seg innledningen av bispens historie, forsto Hermann at det var revolusjonen i Frankrike som opptok ham. Han var ikke alene om å være opprørt over forholdene i landet som hadde vært Europas kulturelle forbilde. Nå var det arrestasjonen av kongefamilien som sendte sjokkbølger gjennom slott og ballsaler over Europa.

«Gud vet hva følgene blir,» sa Damgaard og la inn en pause som for å poengtere alvoret. Marius Hansson fant anledningen passende til å tirre biskopen. Legen nøt rollen som skeptiker.

«Det er vel verdt å minne om at den franske kongens kriger i Amerika tømte statskassen, mens regningen gikk til folk som fra før hadde lite eller ingenting. I prinsippet en invitasjon til et opprør – eller hva?» spurte Hansson retorisk og gliste mot Damgaard.

Wedel merket at temperaturen i samtalen steg. Biskopen ristet på hodet. Anker smilte overbærende over noe han åpenbart syntes var en naiv verdensanskuelse. Hermann vurderte gi sin støtte til Hanssons syn, men tok i stedet en dyp sup fra vinglasset.

«Foretrekker doktoren lovløshet og anarki?» spurte Damgaard, og fortsatte henvendt mot Hansson, delvis skulende mot Hermann. «Hvis klassenes maktforhold endres, slippes det løs et uhyre – et monster som kan knuse alt. En konge bør, og vil, handle etter Guds vilje, det er hans rett og plikt, uansett kostnader. Tillater man uvettige reformer og raske endringer, vil alt falle. Kongen, kirken og adelen. Hva står tilbake?»

«Som i 1772, mener du?» Hermann kjente han hadde holdt kjeft for lenge. Dessuten tok han det personlig. Spørsmålet pekte på årsaken til at både han og Damgaard befant seg i Christiania. Direkte eller indirekte hadde den danske slottsrevolusjonen tjue år tilbake drevet begge vekk fra København: Hermann, gjennom farens nære relasjon til kongens livlege, Johan von Struensee, som grep makten og praktiserte et reformbegjær uten sidestykke. Damgaard sto som mange av kirkens menn plassert på den andre siden, de som styrtet von Struensee og ledet ham til retterstedet. I dragsuget etter den ambisiøse livlegens fall mistet Wedel-familien sin posisjon. Og da den politiske pendelen på nytt skiftet i København, ble også Damgaard plassert utenfor begivenhetene. Spørsmålet provoserte og Damgaards øyne smalnet.

«Høyforræderiet i 1772 ble bekjempet, akkurat som revoltene i Frankrike bør slås ned på med alle midler.» Damgaard lot blikket gli over mennene for støtte. De fleste nikket anerkjennende. «Lignende strømninger kan spre seg som ild i tørt gress. Vi bør være forberedt og kvele ethvert tilløp – også her. Med Guds hjelp vil det skje.»

«Frykten er undertrykkelsens viktigste bindemiddel,» sa Hansson med et avvæpnende smil.

«Dumheten likeså,» glapp det ut av Hermann. Hvis Hansson håpet å runde av på vennskapelig vis, ødela han forsøket. Faen, han angret allerede.

Damgaards panne var rødflekkete av oppdemmet irritasjon.

«Mine herrer.» Anker forsøkte å kjøle ned temperaturen, men biskopen spyttet umiddelbart ut reaksjonen på fornærmelsen.

«Det er mulig politimesteren burde holde seg til oppgavene snarere enn politikk. Vi har nylig sett ondskapen manifestere seg midt iblant oss.» Damgaard snudde seg mot Wedel. «Det bør ikke være tvil om hvor loven befinner seg.»

Hermann skulle til å svare da han kjente et rykk i armen. Han snudde seg og så inn i ansiktet til stiftamtmannen. Fredrik Moltke trakk ham resolutt ut av gruppen.

«La det ligge, Wedel. Du har annet å tenke på.»

Hermann så rasende i bakken. Han unnlot å svare Moltke og ruslet alene ut i den engelske hagen. Han ble stående ved en figurtrimmet hekk og kjente blodet banke i tinningen. En tjener ilte til og tilbød et glass vin. I enden av hagen, ved lysthuset, så han de tre franskmennene, St. Priest og offiserene. En gutt kom bærende på en høy stabel tomme trekasser som han vaklende balanserte. Like foran ministeren begynte stabelen å gå i oppløsning. Gutten så panikkslagen opp og forsøkte fånyttes å balansere kassene før de gikk i bakken. I befippelsen snublet han klosset i tomgodset. Hermann hørte St. Priests kneggende latter tvers over hagen. En av offiserene tok sats og sparket restene av den nærmeste kassen mot gutten. Den traff og han ynket seg. Vinservitøren ble stående ved Hermanns side og betraktet opptrinnet med en forbitret mine.

«Hvem er gutten?» spurte Hermann.

«Sven Olaussen, en stakkar kammerherre Anker ønsker å hjelpe.»

Han kjente guttens navn, uten å kunne plassere ham blant ansiktene på alle han en gang hadde innbrakt. Wedel begynte å gå sakte i retning lysthuset. Olaussen reiste seg og ble stående med ansiktet vendt mot franskmennene uten tegn til å plukke sammen restene. Latteren stilnet og ministeren tok et par skritt tilbake. Den største offiseren gikk tett på gutten. Musikken som spilte opp i salongen gjorde det vanskelig for Hermann å høre hva som ble sagt. Han så den ruvende skikkelsen kjefte og gestikulere. Olaussen løftet armen.

«For helvete!» Han slapp vinglasset og begynte å løpe langs grusstien mellom hekkene. Bakfra så det ut som gutten fikk en kanonkule i mellomgulvet. Armene slo ut og han vaklet bakover. Krøket seg sammen. Offiseren trakk til seg neven og sendte en spyttklyse mot Olaussen. Hermann stanset og avventet. Bak gutten som reiste seg og sjanglet krumbøyd ut porten til gaten så han rett inn i offiserens iskalde blikk. En avvisende gest med hånden understreket budskapet. Hermann ble stående vendt mot gaten der gutten forsvant før han snudde seg og gikk mot salongen. I døren passerte han Richard Kemp som hadde fulgt opptrinnet.

«Harde menn, politimester,» sa Kemp. «En vis mann ville latt dem i fred.»

Hermann ristet på hodet. Vise menn tilhørte juleevangeliet. Han så utover hagen mot St. Priests følge og møtte på nytt sværingens gjennomtrengende øyne.

I salongen forløp dansen etter det sedvanlige mønsteret. Én rask, én rolig og én rask. Rekkene av varme, rødblussende menn og kvinner beveget seg i innøvde vendinger til seiglivet fransk gigue i 6/8-dels takt. Hermann stilte seg langs veggen og betraktet orkesteret ledet av byens aldrende stadsmusiker, Peter Høeg. Han gjorde en gest til Høeg som hilste samtidig som han på rutinert vis tok en blanding av profesjonelle og habile amatørmusikere gjennom et stykke med lånte vendinger fra de store mesterne. Som oftest satt Hermann selv bak tangentene når stadsmusikeren med lovpålagt enerett til å underholde behøvde et orkester.

Han tømte kveldens siste vinglass samtidig som Høeg slo av for musikernes sårt tiltrengte pause. Et nytt overblikk over salongen viste at gjestene var Christiania-borgere og danske embetsmenn. Blant dem han ikke kjente var St. Priests gruppe franskmenn og noen englendere. De europeiske arvefiendene side om side. Det ble sagt at eksilministeren hadde losji hos Peder Anker ute på Bogstad. Flyktningene fra Paris hadde gjort et godt valg. Under Anker-familiens beskyttende vinger kunne velstanden opprettholdes uten risiko, så lenge de endeløse skogenes trevirke gled uhindret nedover vassdragene.

Hermann forlot festsalen på stigende rus og møtte den friske kveldsluften som følger etter en regnskyll. Han gikk gjennom den engelske hagen og ut i byen. I Tollbodgaten hørte han latter fra et portrom før den ble hysjet ned. De etterfølgende lydene kunne vanskelig misforstås. Han sto stille et øyeblikk før han ristet på hodet og ruslet videre gjennom gatens mørkeste passasje. Vekteren fikk gjøre jobben sin.

Ved krysset, før han skulle ta til høyre opp Kirkegaten, stanset han på nytt og lyttet. En skarp, kort lyd brøt stillheten. Var det et piskeslag? Instinktivt lette han etter retning, men gjenklangen i murbygningene gjorde det vanskelig å lokalisere. Wedel snudde seg mot høyre, men så ikke annet enn en svak lysning ved bryggene. Da han flyttet blikket mot utløpet av gaten, hørte han en vislende lyd bak seg. En kraftig, sviende smerte bredte seg fra øret og forover mot ansiktet.