Erika Fatland

SOVJETISTAN

En reise gjennom
Turkmenistan, Kasakhstan, Tadsjikistan, Kirgisistan og Usbekistan

© 2014 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign og layout: Terese Moe Leiner, Blæst

Kart: Laila Mjøs, Blæst

Sats og ebok: Dag Brekke, akzidenz as

Omslagsillustrasjoner: Shutterstock

Bildene i billedlegget er tatt av forfatteren

Repro: Løvaas Lito AS

ISBN: 978-82-489-1564-5

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Forfatteren har mottatt støtte fra Fritt Ord og stipend fra Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening til arbeidet med denne bokea.

«… the collapse of Russian rule in Central Asia

has tossed the area back into a melting pot of History.

Almost anything could happen there now,

and only a brave or foolish man would predict its future.»

peter hopkirk

The Great Game. On Secret Service in High Asia, 2006

Om staving

Det kan ofte være forvirrende for vestlige lesere å skulle forholde seg til sentralasiatiske person- og stedsnavn. For det første lyder navnene fremmedartede for oss, for det andre er mange av navnene kommet til språkene våre via russisk, som var det dominerende språket i Sovjetunionen. Navnene er dermed blitt ytterligere forvansket av russiske transkripsjonsregler.

Etternavnet til den turkmenske presidenten staves for eksempel ofte Berdymukhammedov på norsk. «Kh»-lyden skyldes at russisk ikke har noen bokstav for «h». Det har derimot både turkmensk og norsk. Jeg har derfor valgt å stave navnet hans slik det staves på turkmensk: Berdimuhamedov. En slik stavemåte er enklere å uttale for nordmenn, samtidig som den er tro mot den turkmenske originalen. Et annet eksempel er navnet på hovedstaden i Turkmenistan, som ofte staves Asjkhabad på norsk. En riktigere – og enklere – stavemåte på norsk er Asjgabat. Dette prinsippet har jeg prøvd å følge gjennom hele boken. Ellers har jeg, så sant dette foreligger, forholdt meg til rådende norsk stavemåte av navn og stedsnavn.

En faktor som ytterligere kompliserer saken, er at mange steder har fått nye navn etter Sovjetunionens sammenbrudd. Krasnovodsk i Turkmenistan heter nå Turkmenbasji, mens Frunze, hovedstaden i Kirgisistan, har skiftet navn til Bisjkek. Med få unntak har jeg brukt de nye navnene. Et av unntakene er Semipalatinsk i Kasakhstan, som i dag heter Semey. Kapitlene herfra omhandler historiske hendelser fra tiden da byen het Semipalatinsk. Semipalatinsk er dessuten et mer kjent stedsnavn for nordmenn flest enn Semej, så i dette tilfellet har jeg valgt å bruke det russiske navnet.

Helvetesporten

Jeg har gått meg vill. Flammene i krateret har visket ut stjernehimmelen og tappet alle skygger for lys. Ildtungene hveser; det er tusener av dem. Noen av flammene er store som hester, andre ikke større enn vanndråper. En myk varme treffer kinnene mine; lukten er søtlig, kvalmende. Noen steiner løsner fra kanten og ramler lydløst ned i flammene. Jeg rygger et par steg unna, mot fastere grunn. Ørkennatten er kjølig og uten duft.

Det brennende krateret ble til ved et uhell i 1971. Sovjetiske geologer mente området var rikt på gass, og det ble satt i gang prøveboringer. De fant ganske riktig gass, store mengder gass, og det ble lagt planer for utvinning i større skala. Men en dag åpnet grunnen seg som et smilende gap under boret: over seksti meter langt og tyve meter dypt. Fra krateret strømmet illeluktende metangass. Alle prøveboringer ble utsatt på ubestemt tid, forskerne pakket sammen, leiren ble ryddet. For å minske belastningen på lokalbefolkningen, som selv flere kilometer unna måtte holde seg for nesen på grunn av den kvalmende metanlukten, ble det besluttet å sette fyr på gassen. Geologene gikk ut fra at flammene ville slukne av seg selv etter noen dager.

Elleve tusen seks hundre dager etter, mer enn tre tiår senere, brenner det like hissig i krateret. De innfødte kalte det Helvetesporten. De er for øvrig borte nå, de innfødte, alle som én. Landsbyen på 350 sjeler ble beordret oppløst av Turkmenistans første president, som ville spare kraterturistene for synet av landsbyboernes usle kår.

Den første presidenten er borte nå, han også. Han døde bare to år etter at han beordret at landsbyen skulle oppløses. Etterfølgeren, tannlegen, har bestemt at krateret skal plomberes, men foreløpig har ingen løftet så mye som en spade for å fylle igjen helvetes port, og metangassen fortsetter å strømme ut gjennom tusen små hull fra sin tilsynelatende uuttømmelige, underjordiske kilde.

Mørket sluker meg. Alt jeg ser er de dansende flammene og den bølgende, gjennomsiktige gassen som ligger som en hette over krateret. Jeg aner ikke hvor jeg er. Etter hvert klarer jeg å skjelne småstein, åskammer, stjerner. Hjulspor! Jeg følger sporene hundre meter, to hundre meter, tre hundre; jeg føler meg frem, sakte, famlende.

På avstand er gasskrateret nesten vakkert: De tusen flammene smelter sammen til et avlangt, oransje bål. Jeg går langsomt videre, følger sporene, og plutselig støter jeg på et hjulspor til, og enda ett, de går på kryss og tvers, det er så mange av dem at jeg gir opp å skille dem fra hverandre: ferske, dype, fuktige spor, og tørre, utviskede, slitte. Fra stjernene, som nå myldrer som ildfluer på himmelhvelvet, er det liten hjelp å hente. Jeg er ingen Marco Polo, jeg er en reisende av det 21. århundre og kan ikke navigere etter annet enn mobiltelefonens GPS. iPhonen ligger død i bukselommen, der er det ingen hjelp å hente. Og selv om jeg hadde hatt både batteri og dekning, ville jeg ha vært like villfaren. Det er ingen gatenavn i ørkenen, ingen punkter å orientere seg etter på skjermen.

To lykter skjener gjennom natten. Bilen kommer raskt mot meg; lyden fra motoren føles nesten brutal. Innenfor de mørke vinduene skimter jeg skyggeluer, uniformer. Har de sett meg? I et anfall av paranoia får jeg for meg at de er ute etter meg. Jeg har tatt meg inn i dette landet, et av verdens mest lukkede, på falskt grunnlag. Selv om jeg hele tiden har veid mine ord og ikke fortalt noen hvorfor jeg er her, har de antagelig skjønt det for lenge siden. Ingen studenter drar hit på guidet rundtur, alene. En liten dytt og jeg vil være borte for alltid, forsvunnet og forkullet i helvetes forgård.

Frontlyktene blender meg, så er de borte like raskt som de kom.

Til slutt gjør jeg det eneste fornuftige. Jeg velger meg ut den høyeste åskammen jeg får øye på, og kravler mot toppen i det grå mørket. Herfra ligner Helvetesporten en glødende munn. Ut fra krateret strekker ørkenen seg som et melankolsk lappeteppe i alle retninger. Et kort øyeblikk føles det som om jeg er det eneste mennesket i verden. Det er en underlig oppløftende tanke.

Så får jeg øye på bålet, det lille bålet vårt, og begynner å gå mot det med stø kurs.

TURKMENISTAN

✪

areal | 491 210 km2

folketall | 5 171 943 (anslått per 2014)

hovedstad | Asjgabat

president | Gurbanguly Berdimuhamedov (siden 2007)

Kjellermenneskene

Utgang 504. Det måtte være en feil. Alle de andre utgangene hadde numre på 200-tallet: 206. 211. 242. Var jeg i feil terminal? Eller enda verre – på feil flyplass?

På Atatürk flyplass i Istanbul møtes øst og vest. De reisende er en salig blanding av pilegrimer på vei til Mekka, solbrente svensker med taxfreeposer som bugner av Absolut Vodka, businessmenn i masseproduserte dresser, samt hvitkledte sjeiker med sortkledte koner nedlesset av bæreposer med eksklusiv europeisk design. Ingen andre flyselskap i verden flyr til så mange land som Turkish Airlines, og de som skal til rare hovedsteder med fremmedklingende navn, må som regel regne med en mellomlanding her. Turkish Airlines flyr til Chişinău, Djibouti, Ougadougou og Usinsk. Og til Asjgabat, som var mitt mål.

I enden av en lang korridor fikk jeg endelig øye på det forjettede tallet. 504. På min ferd mot utgangen, som syntes å forflytte seg lenger unna jo nærmere jeg kom, løste menneskemengden seg gradvis opp. Til slutt var jeg alene, i utkanten av terminalen, i en avkrok av Atatürk flyplass de færreste har besøkt. Korridoren endte i en bred trapp. Jeg forserte trinnene og trådte inn i en verden av fargerike hodetørklær, brune saueskinnsluer, sandaler og kaftaner. Her var det jeg som skilte meg ut med allværsjakken og joggeskoene mine.

En mørkhåret mann med smale øyne strenet mot meg. I hendene holdt han en pakke på størrelse med en sofapute, omhyggelig forseglet med brun teip. Om jeg kunne bære den for ham? Jeg lot som jeg ikke forstod russisk; sorry, sorry, mumlet jeg og gikk videre. Hva slags mann var han som ikke klarte å bære bagasjen sin selv? Et par middelaldrende kvinner i fotside, lilla bomullskjoler og store, matchende tørklær viklet rundt hodet, tok mannen i forsvar: Var det så mye å be om da? Kunne jeg ikke bare hjelpe ham? Jeg ristet på hodet; no, sorry, sorry, og hastet videre. Ikke tale om at jeg ville hjelpe en vilt fremmed turkmener med den suspekte pakken hans. Alle varsellamper blinket.

Jeg rakk å gå fem–seks meter før jeg ble stoppet på ny. En sylslank kvinne i tyveårene i fotsid, rød kjole grep tak i den ene armen min. Om jeg ikke kunne være så snill og hjelpe henne med litt av bagasjen hennes? Bare litt?

Njet! sa jeg bestemt og vred meg løs.

Inne på selve venteområdet gikk det opp for meg hvordan det hele hang sammen: Så å si alle passasjerene hadde for mye håndbagasje, og på vei inn til gaten stod flyselskapsansatte med badevekter og strenge miner. Straks passasjerene var kommet innenfor, rev de løs pakkene de hadde teipet fast til kroppen under klærne.

Det var tilsynelatende ingen grenser for hva disse kvinnene hadde klart å gjemme under de lange kjolene sine. Fnisende frigjorde de seg fra børene sine, uten å bry seg nevneverdig om at flyvertinnene så hva de gjorde. De var innenfor nå.

Hovedmysteriet var imidlertid fremdeles uløst: Hvorfor i all verden hadde alle så mye håndbagasje? En av flyvertinnene bak skranken må ha lagt merke til hvor forvirret jeg så ut, for hun nikket innforstått til meg og gjorde tegn til at jeg skulle komme nærmere:

«De er businesskvinner,» forklarte hun. «De drar til Istanbul minst en gang i måneden og handler varer som de så selger på markedet i Asjgabat med fortjeneste. Nesten alle varene som selges i Turkmenistan er produsert i Tyrkia.»

«Hvorfor pakker de ikke i kofferter?» spurte jeg. «Er de redde for at bagasjen skal bli borte underveis?»

Flyvertinnen lo.

«De har kofferter også, tro meg!»

Ombordstigningen ble omstendelig. Passasjerene som hadde overflødig håndbagasje, og det gjaldt de fleste, måtte forsegle de billige plastbagene med teip og sende dem som vanlig bagasje. Inne i selve flyet hersket kaos. Kvinnene satte seg på det setet som måtte passe dem, til høylytte protester fra de hvitskjeggete mennene i kaftaner. Hver gang en av passasjerene klaget, blandet tyve andre passasjerer, menn som kvinner, seg i diskusjonen.

«Vennligst tilkall kabinpersonalet dersom det oppstår uenigheter om seteplasseringen,» oppfordret en av flyvertinnene over høyttaleranlegget, men det falt ingen inn å tilkalle dem. Fastklemt som jeg var mellom kaftaner og bomullskjoler, hadde jeg ikke annet valg enn å følge den hakkete flyten gjennom midtgangen. En flyvertinne presset seg forbi havet av kropper med himlende øyne.

På setet mitt, sete 17F, satt det alt en myndig, middelaldrende kvinne i lilla kjole.

«Det må ha skjedd en feil, dette er mitt sete,» sa jeg på russisk.

«Du vil vel ikke skille tre søstre?» svarte kvinnen og nikket mot de to matronene i nabosetene. De var til forveksling lik henne. Alle tre så oppmerksomt på meg.

Jeg fant frem ombordstigningskortet mitt, pekte på nummeret og så på setet.

«Dette er mitt sete,» sa jeg.

«Du vil vel ikke skille tre søstre?» gjentok den myndige.

«Hvor skal jeg sitte da? Dette er som sagt mitt sete.»

«Du kan sette deg der.» Hun pekte på et ledig sete foran oss. Da jeg åpnet munnen for å protestere på ny, så hun på meg med et blikk som sa: Du vil vel ikke skille tre søstre?

«Det er ikke et vindussete,» mumlet jeg, og satte meg lydig på setet den myndige hadde pekt på. Jeg ville jo ikke skille tre søstre. Fremfor alt ville jeg ikke sitte fire timer alene ved siden av to av dem. Da den rettmessige innehaveren av setet jeg var blitt henvist til, dukket opp, sendte jeg ham videre til de tre søstrene bak meg. Mannen ga straks opp alle forhandlingsforsøk og gikk for å se seg om etter et sted å sitte lenger bak. Da flyet takset bortetter rullebanen, valset fremdeles fire forviste menn rundt i midtgangen, på jakt etter et ledig sete.

Jeg sovner vanligvis så snart hjulene letter fra rullebanen, men denne gangen fikk jeg ikke blund på øyet. Sidemannen min stinket av gammel fyll og smattet høylytt i søvne. Den høyreiste kvinnen ved vinduet trykket utålmodig på TV-skjermen foran seg. Selv om hun ikke fant noe som interesserte henne, ga hun ikke opp og trykket hissig videre.

For å få tiden til å gå, bladde jeg i den nette, lille turkmenske ordboken jeg hadde tatt med meg. Til språkene som snakkes i de øvrige fire landene jeg skulle til, fantes det omfangsrike Lær deg selv-kurs med tilhørende tekstbøker, øvelseshefter og DVD-er, og i et anfall av overmot hadde jeg kjøpt alt sammen. Men om det turkmenske språket hadde jeg bare funnet denne beskjedne lefsa som halvt var ordbok, halvt overlevelsesguide. Den siste halvdelen var viet nyttige fraser som Er du gift? Nei, jeg er enke. Jeg forstår ikke, vennligst snakk langsommere. Gradvis introduserte forfatteren leseren for eventualiteter og problemer som kunne tenkes å dukke opp på reiser i dette landet: Hvor mange timer er flyet forsinket? Virker heisen? Vennligst senk farten! Avsnittet om hoteller ga grunn til bekymring: Toalettet er tett. Vannet er stengt. Strømmen er gått. Gassen er stengt av. Det er ikke mulig å åpne/lukke vinduet. Air-conditionen virker ikke. Fra disse generelle, men ufarlige problemstillingene gikk forfatteren så over til å dekke en rekke krisesituasjoner som kunne tenkes å oppstå, fra Stopp tyven! og Ring en ambulanse! til mer allmennyttige fraser som Jeg gjorde det ikke! og Jeg visste ikke at det var galt! Helt mot slutten tok et kort, men viktig kapittel for seg temaet Checkpoints. Jeg pugget Ikke skyt! og Hvor er nærmeste internasjonale grense? og la vekk boken.

Kvinnen i vindussetet hadde gitt opp å finne noe av interesse på skjermen, og satt og snorket med åpen munn. Jeg ble sittende og se ut på den rødmende kveldshimmelen. I løpet av de neste åtte månedene skulle jeg besøke fem av verdens nyeste land: Turkmenistan, Kasakhstan, Tadsjikistan, Kirgisistan og Usbekistan. Da Sovjetunionen gikk i oppløsning i 1991, ble disse landene for første gang i historien selvstendige stater. Siden har vi hørt lite fra dem. Selv om de til sammen dekker et areal på over fire millioner kvadratkilometer og mer enn 65 millioner mennesker holder til der, er denne regionen fullstendig ukjent for de fleste av oss.

Den største enkeltinnsatsen for å gjøre regionen mer «kjent» i Vesten, står paradoksalt nok den britiske komikeren Sacha Baron Cohen for. Filmen hans Borat: Cultural Learnings of America for Make Benefit Glorious Nation of Kazakhstan gikk sin seiersgang på kinoer i Europa og USA. Cohen valgte å la Borat komme fra Kasakhstan nettopp fordi så å si ingen hadde hørt om landet før. Dermed hadde han full kunstnerisk frihet. De delene av filmen som utgir seg for å foregå i Borats hjemlandsby i Kasakhstan, er ikke en gang innspilt i Kasakhstan, men i Romania. I Russland ble Borat den første ikke-pornografiske filmen som ble forbudt vist etter Sovjetunionens oppløsning. Kasakhstanske myndigheter truet med å saksøke filmselskapet, men innså til slutt at et slikt søksmål ville skade landets omdømme enda mer. At en tullefilm er blitt vår viktigste referanse til regionen, sier noe om hvor ukjent området er: Kasakhstan er verdens niende største land, men i flere år etter filmpremieren ble landet omtalt som «Borats hjemland», selv i seriøse nyhetsmedier.

Når de postsovjetiske statene i Sentral-Asia først nevnes, blir de som regel omtalt under ett, som «Turkestan», som regionen var kjent som på 1800-tallet, eller helt enkelt som «Stanene» eller det mer Donald-inspirerte «Langtvekkistan». «Stan» kommer fra persisk og betyr «sted» eller «land». Turkmenistan betyr altså «turkmenernes land», mens Turkestan kan oversettes som «de tyrkiske folkeslagenes land». Til tross for det felles suffikset er de fem Stanene nesten påfallende ulike hverandre: Turkmenistan består av over åtti prosent ørken, mens over nitti prosent av Tadsjikistan er fjell. Kasakhstan er blitt så rikt på utvinning av olje, gass og mineraler at det nylig har søkt om å få være vertskap for vinter-OL. Også Turkmenistan velter seg i olje og gass, mens Tadsjikistan er lutfattig. I mange tadsjikiske byer og landsbyer har innbyggerne elektrisitet kun få timer daglig om vinteren. Regimene i Turkmenistan og Usbekistan er så autoritære og korrupte at de kan sammenlignes med diktaturet Nord-Korea; det finnes ingen fri presse, og presidenten er allmektig. I Kirgisistan, derimot, har folket alt kastet den sittende presidenten to ganger.

Selv om de fem landene altså på mange måter er svært ulike, deler de felles skjebne og springer ut av samme opphav: I nesten sytti år, fra 1922 til 1991, var de en del av Sovjetunionen, et gigantisk samfunnseksperiment uten sidestykke i verdenshistorien. Bolsjevikene opphevet privat eiendomsrett og andre individuelle rettigheter. Målet var et kommunistisk, klasseløst samfunn, og de skydde ingen midler for å oppnå det. Hvert eneste område i samfunnet gjennomgikk radikale endringer. Økonomien ble organisert etter ambisiøse femårsplaner, jordbruket ble kollektivisert og tungindustrien ble bygget opp fra grunnen av. Det sovjetiske samfunnet var et svimlende omfattende system. Enkeltmennesket var underlagt hensynet til fellesskapets beste: Hele folkeslag ble tvangsflyttet, og millioner av mennesker ble klassifisert som «fiender av folket» på grunn av sin religiøse, intellektuelle eller økonomiske bakgrunn. Disse ble enten henrettet eller sendt til arbeidsleirer i rikets ytterkanter, hvor sjansene for å overleve var dårlige.

Lidelsene var mange, og økologisk var det sosialistiske eksperimentet en katastrofe. Likevel var ikke alt like ille i Sovjetunionen. Bolsjevikene satset tungt på skole og utdanning, og de lyktes nesten i å utrydde analfabetismen i deler av unionen hvor det hadde vært utbredt, som i Sentral-Asia. De gjorde en enorm innsats for å bygge ut veier og infrastruktur, og sørget for at alle sovjetborgere hadde tilgang til så vel helsetjenester som ballett og opera og andre velferds- og kulturgoder. Overalt, fra Karelen i vest til de mongolske steppene i øst, kunne du gjøre deg forstått på russisk, og overalt hvor du kom vaiet kommunismens røde fane fra flaggstengene. Fra havnene ved Østersjøen til Stillehavets bredder var samfunnet organisert etter samme ideologiske modell, med herrefolket, russerne, som sjefer og toppbyråkrater. På sitt største dekket Sovjetunionen en sjettedel av verdens jordoverflate, og over hundre etniske grupper hadde sitt hjem innenfor dens grenser.

Jeg vokste opp i Sovjetunionens siste dager. Da jeg gikk i andre klasse på barneskolen, begynte den veldige unionen å rakne i sammenføyningene og gikk deretter raskt i oppløsning. I løpet av høsten 1991 ble verdenskartet forandret: De femten republikkene som til sammen hadde utgjort Sovjetunionen, også kjent som Samveldet av sosialistiske sovjetrepublikker eller SSSR, brøt ut av unionen og ble uavhengige stater så å si over natten. I løpet av få måneder fikk Øst-Europa seks nye land: Estland, Latvia, Litauen, Hviterussland, Ukraina og Moldova. Sentral-Asia fikk som nevnt fem nye land: Kasakhstan, Kirgisistan, Usbekistan, Tadsjikistan og Turkmenistan. I Kaukasus så tre nye land dagens lys: Georgia, Aserbajdsjan og Armenia.a

Den 26. desember 1991 ble Sovjetunionen formelt oppløst.

De gamle kartene ble imidlertid hengende ut skoletiden. Med jevne mellomrom rullet læreren ned ett av dem og pekte på de nye landene, som ikke var markert med noen grenser. I år etter år forholdt vi oss til den fiktive grensen til denne enorme supermakten, som ikke fantes lenger, og de usynlige, men høyst virkelige grensene til de nye landene. Jeg husker jeg var fascinert både over størrelsen og over den geografiske nærheten. Sovjetunionen, et navn som alt klinger av fortid, på linje med «Jugoslavia» og «andre verdenskrig», hadde vært vår nærmeste nabo.

Mitt første møte med det tidligere Sovjetunionen skjedde i selskap med en stor gruppe finske pensjonister. Jeg gikk siste året på videregående på et gymnas i Helsingfors, og hadde fått en billig billett til en busstur til St. Petersburg. Allerede grensekontrollen bar alvorets kime i seg: Hele fem ganger bordet væpnede soldater bussen for å sjekke alle pass og viseringer. Da vi stoppet for å spise lunsj i Viborg, brast flere av de finske pensjonistene i gråt.

«Dette pleide å være slik en vakker by,» bemerket en kvinne.

I mellomkrigstiden hadde Viborg vært Finlands nest største by, men etter andre verdenskrig måtte finnene avstå denne delen av Karelen til Sovjetunionen. Forfallet var synlig overalt. Malingen flasset av fasadene i store flak, fortauene var fulle av hull, menneskene virket bistre og alvorlige, kledt i mørke, triste klær.

I St. Petersburg ble vi innlosjert i en betongkloss. Med de brede gatene, de slitte trolleybussene, de pastellfargede, klassiske husene og de uhøflige billettselgerne, var byen både dypt bevegende og menneskefiendtlig på samme tid; den var både heslig og vakker, frastøtende og forlokkende. Jeg tenkte at hit skal jeg aldri dra tilbake, men straks jeg var hjemme i Helsingfors, gikk jeg til innkjøp av lærebøker i russisk. I løpet av de neste årene pugget jeg gloser og kasusbøyninger, kjempet med de perfektive og imperfektive aspektene og øvde foran speilet på bløte og stemte konsonanter. Det ble flere reiser, til St. Petersburg og Moskva, men også til ytterkantene av det gamle Sovjetunionen, til Nord-Kaukasus, Ukraina og Moldova, og til utbryterrepublikkene Abkhasia og Transdnjestr. Overalt, fra fjellrike Ossetia til palmene på Krimhalvøya, fra søvnige Chişinău til trafikkorkene i Moskva, var sporene etter Sovjetunionen der. Den hadde satt sitt merke på bygninger og mennesker, og fikk stedene til å ligne hverandre uansett hvor mange hundre kilometer som skilte dem.

Selv om synet på Putin og dagens Russland varierte fra dyp beundring til avmakt og avsky, møtte jeg den samme sovjetnostalgien overalt. Så å si alle som var gamle nok til å huske Sovjetunionen, lengtet tilbake. Til å begynne med overrasket dette meg, for på skolen hadde vi bare lært om arbeidsleirene og deportasjonene, overvåkningen, det håpløst ineffektive økonomiske systemet og miljøkatastrofene. Ingen hadde fortalt oss om flyreiser så billige at de nesten var gratis, subsidierte kuropphold ved kysten for slitne arbeidere og gratis barnehager og skolegang til alle, for ikke å glemme alle de gode nyhetene. Frem til Gorbatsjov kom til makten, var avisene og nyhetssendingene spekkfulle av gledelige nyheter og gladsaker. Ifølge statsmediene gikk alt på skinner i Sovjetunionen, kriminalitet fantes ikke, det skjedde aldri noen ulykker, og for hvert år som gikk, nådde triumfene nye høyder.

Jo mer jeg reiste i Russland og det tidligere Sovjetunionen, desto mer nysgjerrig ble jeg på imperiets ytterkanter. Mange av folkeslagene som ble kolonialisert av Russland på 1800-tallet og siden underlagt Sovjetunionen, var svært annerledes fra russerne, så vel når det gjaldt utseende og språk, som i levesett, kultur og religion.

Dette gjaldt i særlig høy grad for folkene i Sentral-Asia. I de nordligste områdene, i dagens Kasakhstan, Kirgisistan og Turkmenistan, levde flesteparten som nomader da russerne kom. Her fantes det ikke noen egentlig statsdannelse – samfunnet var løselig organisert etter klantilhørighet. Folkene i sør, i dagens Usbekistan og Tadsjikistan, var bofaste, men hadde i flere århundrer levd så isolert fra omverdenen at samfunnet på mange områder var stagnert. De føydale khanatene i Khiva og Kokand, samt Bukhara-emiratet, som i dag alle er del av Usbekistan, hadde derfor vært et lett bytte for de russiske soldatene. Både nomadene og sentralasiatene var i hovedsak muslimer. I gatene i Samarkand og Bukhara dekket kvinnene seg tradisjonelt til, og flerkoneri var utbredt, også blant de nomadiske folkene. På 1000-tallet hadde byer som Bukhara og Samarkand vært viktige vitenskapelige og kulturelle sentre, men da russerne kom, lå denne intellektuelle storhetstiden langt tilbake i tid: For hundre år siden kunne de færreste i Sentral-Asia lese, og de få skolene som fantes, beskjeftiget seg hovedsakelig med religiøse studier.

Opp gjennom tidene har mange ulike folk underlagt seg Sentral-Asia, fra perserne og grekerne til mongolene, araberne og tyrkerne.b Disse stadige invasjonene er prisen sentralasiatene har måttet betale for beliggenheten på veien mellom øst og vest. Det var den selvsamme beliggenheten som gjorde at så mange av byene i Sentral-Asia blomstret under silkehandelen mellom Asia og Europa for over tusen år siden.

Til dags dato har likevel ingen fremmed makt grepet så grundig og systematisk inn i dagliglivet til de sentralasiatiske folkeslagene som sovjetmyndighetene. I tsartiden hadde russerne hovedsakelig vært interessert i økonomiske gevinster, som å utvikle bomullsplantasjer og kontrollere de sentralasiatiske markedene, og hadde i liten grad blandet seg i hvordan lokalbefolkningene levde. Emiren av Bukhara fikk til og med bli sittende på tronen, så lenge han gjorde som russerne befalte. Sovjetmyndighetene, derimot, hadde en annen og mer ambisiøs agenda: De skulle virkeliggjøre en utopi. På få år ble folkene i Sentral-Asia tvunget til å ta steget fra tradisjonelle, slektsbaserte samfunn til hardbarket sosialisme. Alt, fra alfabetet til kvinnenes stilling i samfunnet, skulle endres, om nødvendig med makt. Mens disse drastiske forandringene pågikk, forsvant i realiteten Sentral-Asia fra kartet. Under sovjettiden var store deler av regionen hermetisk lukket for utenforstående.

Hvilke spor har årene med sovjetisk styre satt i disse landene, i menneskene som bor der, i byene og i naturen? Hva har overlevd av den opprinnelige kulturen, fra tiden før Sovjetunionen? Og fremfor alt: Hvordan har det gått med Turkmenistan, Kasakhstan, Tadsjikistan, Kirgisistan og Usbekistan i årene etter Sovjetunionens fall?

Med disse spørsmålene på notatblokken hadde jeg satt meg på flyet til Asjgabat. Jeg hadde valgt å begynne reisen i Turkmenistan, ettersom det var det mest usikre kortet. Bare noen få tusen turister besøker landet hvert år, og kravene for å få visum er strenge. Utenlandske journalister slipper nesten aldri inn i landet, og de få som blir akkreditert, fotfølges døgnet rundt. I visumsøknaden hadde jeg oppgitt at jeg var student, hvilket i og for seg ikke var løgn, siden jeg fremdeles er immatrikulert ved Universitetet i Oslo. Etter måneder med mailutvekslinger med reisebyrået fikk jeg to uker før avreise bekreftet at invitasjonen var gått i orden. Endelig kunne jeg bestille flybilletter og begynne å forberede reisen.

For hver annen time vi fløy gjennom natten, kunne vi stille klokken én time frem. Solen glødet rødt i øst da flykroppen saktnet farten og begynte nedstigningen. Idet hjulene traff bakken, åpnet samtlige av passasjerene sikkerhetsbeltet. Kabinpersonalet hadde for lengst resignert og gadd ikke kjefte på de kaftankledte mennene som med ustø bevegelser ravet rundt i midtgangen for å finne håndbagasjen sin. Gjennom det ovale plastvinduet kunne jeg skimte den nye flyplassterminalen, som blinket i hvit marmor i morgensolen.

Aldri hadde jeg følt meg lenger hjemmefra.

Marmorbyen

All marmoren blendet meg. Boligblokkene tårnet seg opp som en snøkledt skog, høyreiste og staselige, men blottet for personlighet. Hvor enn jeg snudde meg var det mer av det samme: skinnende, hvit marmor. Jeg fotograferte som en japaner på speed, gjennom bilvinduet og i fart. De fleste bildene ble ubrukelige.

Bilveien mellom blokkene var en oljestat verdig: åtte felt i bredden, opplyst av hvite, spesialdesignede lykter. Bilene, som riktignok kunne telles på én hånd, var alle gullende rene. Mercedesene var i klart flertall. På de brede fortauene var det ikke en fotgjenger å se, bare en og annen politimann utstyrt med en rødlysende batong som han benyttet til å stoppe annenhver bil, antagelig av kjedsomhet.

Det var som om alt i denne byen hørte fremtiden til, selv bussholdeplassene, som var luftkondisjonerte. Men fremtidsmenneskene manglet. Kontrasten til kaoset på flyet var påfallende: De påkostede marmorblokkene var kun tomme skall, gatene var øde. Bare i grøftekantene var det folksomt. En hærskare av krumbøyde kvinner i oransje vester og med ansiktet tildekket som beskyttelse mot solen, arbeidet iherdig for å holde byen plettfri. De lignet geriljasoldater der de klippet, rakte, feide og gravde.

«Asjgabat er blitt en svært vakker by, takket-være-presidenten-vår,» bemerket sjåføren min, Aslan, en blek småbarnsfar i trettiårene. De siste fire ordene kom raskt, som et automatisk vedheng, slik en muslim legger til «fred-være-med-ham» hver gang han nevner profeten, eller slik vi lirer av oss høflighetsfraser som «takk-i-lige-måde» og «takk-for-sist». Etter hvert skulle jeg oppdage at det fantes mange ulike variasjoner av disse presidentfrasene, alle uttalt med det samme selvfølgelige alvoret.

Asjgabat er bygget for å ta pusten fra enhver som besøker den. «Se hva vi har fått til!» roper marmorbygningene. «Se på oss, da, vel!» Om ikke verdenspressen alltid følger så nøye med på hva et lite ørkenland i Sentral-Asia foretar seg, så har til gjengjeld Guinness’ rekordbok for lengst fått øynene opp for dette eksentriske landet. Forrige år kunne hovedstadens innbyggere feire nok en rekord: Asjgabat er nå offisielt den byen i verden med flest marmorfasader i forhold til antall kvadratmeter. Det sies at marmorleiene i italienske Carrara er i ferd med å gå tomme på grunn av turkmenernes umettelighet etter den hvite substansen. Fra før kunne Asjgabats innbyggere briske seg over å bo i byen med det største fonteneanlegget i verden, og det til tross for at over åtti prosent av Turkmenistan er ørken. Utenfor Asjgabats åttefeltsveier strekker golde sanddyner seg i alle retninger, men innenfor de hvite marmormurene flommer altså vannet i strie strømmer. Overalt hvor en går klukker og sildrer det fra rennende vann. I tillegg huser Asjgabat verdens største innebygde pariserhjul, en 46,7 meter høy, eventyrlig glasskonstruksjon med lukkede vogner som sakte roterer rundt og rundt. Asjgabats TV-senter, som er formet som en 211 meter høy stjerne, er verdens største arkitektoniske fremstilling av en stjerne. En stund stod også verdens høyeste flaggstang i Asjgabat, men denne rekorden er for lengst forbigått av andre eks-sovjetrepublikker.

Bare de største prestisjeprosjektene bekles med italiensk marmor. De luksuriøse boligblokkene er derfor kledt med en noe tarveligere marmortype, men marmor er det nå like fullt. For de ulike ministeriene, derimot, samt praktmoskeene og presidentpalassene, er bare den dyreste og mest eksklusive marmoren god nok. Alle disse stasbyggene er designet og konstruert av utenlandske selskaper, hovedsakelig franske og tyrkiske. Ingeniørene har lagt ned et betydelig arbeid i å gi de ulike ministeriene et særpreget utseende: På toppen av utenriksministeriet hviler en blå globus, mens undervisningsministeriet er formet som en halvåpen bok. Tannlegefakultetet ser ut som en tann, sannsynligvis etter innspill fra Den nye presidenten, som er tannlege av utdannelse. Også presseministeriet er formet som en bok, denne gangen som en oppslått bok. Øverst på høyre bokside lyser en gullprofil av Den første presidenten, lik en illuminert initial.

De to presidentene er allestedsnærværende i Turkmenistan. Fremdeles står det i alle turkmenske byer gullstatuer av Turkmenbasji, som var landets president fra Sovjetunionens oppløsning til han døde i 2006. Hovedstaden er full av dem, og alle ligner hverandre til forveksling: en rakrygget byråkrat i dress og slips, med staute, visjonære ansiktstrekk. Etterfølgeren hans, Gurbanguly Berdimuhamedov, mest kjent som Den nye presidenten, har valgt et mer moderne uttrykk: portrettfotografiet. Overalt i hovedstaden henger det enorme, faderlige ansiktet hans. Han smiler så vidt på alle bildene, et mystisk, Mona Lisa-aktig smil. Allerede i visumkontrollen på flyplassen ble jeg møtt av portrettet hans, og kort tid etter møtte jeg det igjen ved byporten og deretter i hotellresepsjonen, hvor en hel vegg var viet til formålet. I Turkmenistan er du aldri alene, uansett hvor folketomme gatene måtte være. Presidentene ser deg.

Jeg hang ut av vinduet og knipset til pekefingeren ble øm og til slutt nummen, fanget inn en halv globus, gullkupler, øde åttefeltsveier. Aslan senket velvillig farten, men stoppet aldri. Var det mange politifolk i gaten, ba han meg legge kameraet helt bort. Av obskure sikkerhetshensyn var det strengt forbudt å fotografere såkalte strategiske bygg, som presidentpalassene eller de overdådige regjeringsbyggene. Det var også ulovlig å fotografere administrasjonsbygninger, som det var rikelig av. Minnesmerkene og jubileumsmonumentene, derimot, fikk jeg fotografere så mye jeg bare lystet. Hver eneste milepæl som uavhengig nasjon var representert ved storslagne statuer og fontener: Femårsjubileet, tiårsmarkeringen, femtenårsjubileet og tyveårsdagen hadde alle satt tydelige spor i bybildet. Uavhengighetsmonumentet symboliserte løsrivelsen i 1991, mens Konstitusjonsmonumentet feiret Turkmenistans unge grunnlov. Nasjonen må ha hatt mye å ta igjen – og et stort byrom å fylle. Sovjetmyndighetene i Moskva så aldri på Asjgabat som en prioritert oppgave. Russerne grunnla en garnisonsby her så tidlig som i 1881, og gradvis vokste det frem en moderne by i ørkenen. I 1948 ble hele byen lagt i grus i løpet av sekunder under et voldsomt jordskjelv. Hundre tusen mennesker mistet livet. Sovjetmyndighetene bygget byen opp igjen, men uten særlig entusiasme. De lot bygge de sedvanlige boligblokkene i grå sement, fikk fraktet inn deler til den obligatoriske fornøyelsesparken med radiobiler og pariserhjul, ryddet et par, grønne parker og gjenåpnet regionalmuseet med den gjengse utstillingen av utstoppede dyr og potteskår. I dag ville ikke den sovjetiske byplanleggeren kjent igjen sin egen by.

«Her er den olympiske landsbyen,» forklarte Aslan idet vi kjørte forbi enda en rad med marmormastodonter. På de hvite veggene var det hengt opp gigantiske plakater av skøyteløpere og medaljeseremonier. «Svømmehallen er alt klar, takket-være-presidentens-fremsyn. Kunstishallen er også ferdig, samt leilighetene utøverne skal bo i.»

«Jeg visste ikke at Turkmenistan skal arrangere OL,» sa jeg.

Aslan sendte meg et såret blikk.

«Vi skal være vertskap for de asiatiske olympiske innendørslekene i 2017,» opplyste han.

Jeg var ikke klar over at Asia hadde sitt eget OL, men lot være å si noe. Det var ennå ikke lunsj, og det gikk allerede rundt for meg. Batterisymbolet blinket rødt på kameraskjermen. Vanligvis legger jeg opp reiserutene mine selv, men her var jeg slave av reisebyråets dagsprogram. Med unntak av dem som haster gjennom landet på korte transittvisa, må alle turister som skal til Turkmenistan overlate reiseplanleggingen til et statlig autorisert reisebyrå. Byrået har ansvaret for utlendingene 24 timer i døgnet mens de er i landet, og lar dem sjelden være alene. Etter at Den første presidenten døde, er riktignok reglene myket noe opp, blant annet får turistene nå lov til å rusle rundt alene i Asjgabat. Her er polititettheten så stor at de uansett er under kontinuerlig oppsyn. Ellers skulle minimum én representant for byrået være med meg overalt og hele tiden, med unntak av om natten, de neste tre ukene. Tre uker er maksimum. Ingen turister får være lenger i landet.

Aslan svingte inn på en enorm, folketom plass. Ved enden av plassen tronet et palass. Det overdådige inngangspartiet hvilte på greske søyler, en blå løkkuppel strakte seg mot himmelen. To pegasuser av gull hilste de besøkende fra toppen av søylene.

«Er dette presidentresidensen?» spurte jeg imponert.

«Nei, er du gal? Den-gode-presidenten-vår bor utenfor byen, i et lukket område. Dette er Historiemuseet, som ble åpnet av Den første presidenten i 1998.» Aslan ordnet inngangsbillett og sendte meg inn gjennom skyvedørene. En vakt slo på lyset idet jeg trådte inn i hallen. Interiøret var brunt og sovjetaktig og stod i skarp kontrast til det barokke eksteriøret. Langs veggene stod kvinner i lange kjoler og snakket lavmælt sammen. Guiden min, Aina, var i begynnelsen av tyveårene og kledt i studentuniform: rød, fotsid kjole med broderier på bryststykket og sort, flat hatt. Det lange håret var samlet i to lange fletter, slik skikken er blant unge, turkmenske kvinner. Hun hilste strengt og kommanderte meg inn i heisen.

«Har museet mange gjester?» spurte jeg, mest for å si noe.

«Ja,» svarte Aina, uten snev av ironi.

«Men ikke i dag?»

«Nei,» svarte hun, like alvorlig.

Aina var en maskin. Utrustet med en pekestokk geleidet hun meg effektivt gjennom Turkmenistans 5000 år lange historie. Med monoton stemme listet hun opp årstall og fremmedartede navn i høyt tempo. Flere ganger måtte jeg spørre på ny om når den og den byen ble grunnlagt og når det og det riket eksisterte. Aina innledet alle svarene sine med et irritert «som jeg sa …».

Mens Aina effektivt ledet meg forbi potteskår, gullsmykker og dekorerte drikkehorn, gikk det opp for meg hvor lite jeg egentlig visste om denne delen av verden. Her fantes det blomstrende kulturer og byer lenge før romerne var blitt romere. Store dynastier som mederne, akamenidene, partherne, sasanidene, seljukene, mektige riker som Margiana og Khwarazm … Siden landet ligger så utsatt til, midt mellom øst og vest, ubeskyttet av annet enn den ugjestmilde ørkenen, har det ikke skortet på maktovertagelser og invasjoner opp gjennom årene, hvilket kompliserer bildet ytterligere.

«Var de ikke buddhister i øst, da?» spurte jeg forvirret da Aina begynte å legge ut om islamsk keramikk i Øst-Turkmenistan.

«Som jeg sa så var det før den islamske invasjonen på 700-tallet.»

Ifølge Programmet var ettermiddagen til fri disposisjon. Jeg benyttet programpausen til å rusle rundt i brede, øde gater med lette sommersko på føttene. Det var tidlig i april og mildt som en norsk sommerdag. De turkmenske somrene, derimot, er alt annet enn milde: Rett som det er bikker temperaturen femti grader. Ikke å undres over at de har investert i luftkondisjonerte busskur.

Stramme politimenn fulgte meg med blikket. Av og til skyndet en flokk studenter seg forbi, jenter i røde kjoler, unge gutter i skjorte og dress, så var jeg alene igjen. Fra husveggene betraktet Den nye presidenten meg med sitt myke, ugjennomtrengelige blikk. Et øyeblikk følte jeg meg hensatt femti–seksti år tilbake i tid, til Sovjetunionens velmaktsdager. Den gang var det Stalin som holdt oppsyn med borgerne i gatene. Datidens kunstnere hadde en egen evne til å få frem det gode i diktatoren: Til tross for Stalins strenge gemytt, paranoide personlighet og eneveldige makt, lyktes de alltid i å få ham til å se snill og følsom ut, nesten faderlig. Fotografen bak portrettene av Den nye presidenten hadde åpenbart noe av den samme evnen. Mannen på de enorme, innrammede fotografiene hadde runde, godmodige kinn, men uten å se feit eller kvapsete ut. Tvert imot struttet han av sunnhet der han kikket ut over bygatene med sitt omsorgsfulle blikk og mystiske smil.

Kjøpesentrenes luksuriøse fasader, dekket av gull, marmor og neonlys, ville ikke gjort skam på de fasjonable handlegatene i Dubai, men skinnet bedro. Innvendig minnet de om en hvilken som helst dårlig utrustet basar, med dunkelt opplyste haller og hyller med tyrkiske billigklær og simpel kosmetikk. I hele landet finnes det bare tre minibanker som tar utenlandske kort; den ene av dem står prominent plassert i den overdådige lobbyen til hotell Sofitel Oguzkent. Som et eksperiment stakk jeg inn kortet og forsøkte å ta ut femti dollar. Connection failed. Feilmeldingen blinket mot meg.

Etter mørkets frembrudd forvandlet byen seg til en fest av lys. Hver eneste marmorstein var omhyggelig belyst, og de mange fontenene og vannkanalene skiftet farge kontinuerlig. Ingen krok var mørk.

«Asjgabat er enda vakrere om natten,» bemerket Aslan, som var kommet for å ta meg med til en av hovedstadens fornemste restauranter. Fra toppetasjen var det utsikt over hele byen. Til å begynne med hadde jeg uteterrassen for meg selv, men snart ble den fylt opp av stivpyntede gjester. Mennene var kledt i skreddersydde dresser med italiensk snitt, kvinnene i tettsittende, glitrende kreasjoner. Det var ingen fotside kjoler, lange fletter eller hodetørklær i sikte. Kelnerne kom ut bærende på drinker og juicer like fargerike som de illuminerte kanalene. Musikken dundret fra høyttaleranlegget. Klokken var åtte, og festen var i full gang.

Da jeg skyflet i meg siste skje av desserten, var festen allerede over og folk var begynt å pakke sammen. Den turkmenske hovedstaden stenger klokken 23.00, hverdager som helgedager. Barer eller restauranter som holder åpent etter dette tidspunktet, risikerer å bli stengt på stedet og ilagt store bøter.

Tilbake på hotellet gikk jeg på badet for å stelle meg for natten. Ved vaskeservanten stod det et askebeger. En sur stank av gammel røyk lå over hele værelset, men det hadde ikke vært mulig å få røykfritt rom. Da den første presidenten, Turkmenbasji, måtte slutte å røyke etter en hjerteoperasjon i 1997, innførte han røykeforbud overalt i det offentlige rom. I Asjgabat er det nå derfor bare lov å røyke innendørs.

Jeg kledte meg hurtig om, brått sjenert. Guideboken advarer om at alle hotellrom for utlendinger er avlyttet. Kanskje hadde de montert kameraer også? Jeg løftet på de to blomstermaleriene, sjekket skuffene og undersøkte telefonen, TV-en og kjøleskapet, uten å finne noe. Likevel kunne jeg ikke fri meg fra følelsen av at noen så på meg. Jeg la meg under det tynne lakenet og kjente hvordan madrassfjærene trykket mot ryggen. Idet jeg lukket øynene, svevde en skog av marmorblokker mot meg, alle dekket av presidentens gutteaktige smil og ugjennomtrengelige, brune blikk.