© 2014 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Handverk | Kåre Martens

Sats/ebok: akzidenz as | Dag Brekke

ISBN: 978-82-489-1579-9

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Mellom to bevegelser
finnes et øyeblikk
hvor sjelen din
synes.

Kjersti Alveberg,
koreograf og danser

Telefonen ringte, men jeg tok den ikke. Jeg var nettopp gjennom hele koreografien vi hadde i lekse til i morgen, og nesten alt satt. Hjertet dunket, drakten var våt både på ryggen og brystet. Men jeg var veldig nærme.

Jeg kunne skimte meg selv i speilveggen som pappa fikk snekkerne til å sette opp da vi flyttet inn for fem år siden. Jeg trente i svart. Det var noe med den svarte drakten og tightsen som gjorde meg enda tydeligere der inne. Når jeg trakk øynene sammen, så jeg kun en smal strek som bølget fra den ene enden av det store rommet til den andre. Resten, det som egentlig var meg, ble utydelig. Det hendte jeg hørte folk si at jeg var pen, men det var bare fordi de ikke hadde lagt merke til hvor kantete ansiktet var, at haken var for spiss og nesen litt stor, at knærne vendte innover og lårene vokste bare jeg spiste en eneste sjokoladebit. Men i speilet, der ble alt borte, jeg var bare den smale bølgen, som slo fra side til side av rommet.

Jeg kjente den gode mattheten i armer og ben som kom når jeg visste at jeg var veldig nær ved å fullføre noe. At det snart satt. Jeg jobbet med en lang adagio som startet med port de bras. Hodet på skakke, blikket fulgte armene. Jeg spente meg fra tærne til ytterste fingerspiss. Konsentrerte meg om å gi bevegelsene en forlengelse, fylle dem med energi. Armene opp, ut til siden, som om de var vinger. Så fulgte en serie piruetter hvor jeg skiftet blikkpunkt underveis, fulgt av store hopp i diagonaler over rommet. Avslutningen var vanskeligst. En piruett, deretter et hopp hvor jeg landet mykt og rullet videre ned på gulvet. Det skulle være sømløst, men det var en vrien overgang å gå fra hoppet og inn i den myke landingen. Likevel var jeg nære nå. Bare noen få gjennomganger til, så ville det bli perfekt.

Men telefonen rev meg ut av alt.

Den lå på nattbordet og displayet lyste hardt. Jeg gikk bort for å ta den, men da jeg så hvem det var, lot jeg være. Jeg ble bare stående og se på den mens den ringte og ringte. Jeg telte. Sju ... åtte ... ni. Til slutt gikk den til svareren.

Jeg snudde meg. Blikket falt på en plakat på veggen. En mager, markert danser, midt i et hopp. Hun svevde, høyt oppe i en grand jeté, bena i spagaten, nesten oppovervendt, så myk var hun. Man kunne se musklene dirre, hver celle i kroppen delta i bevegelsene. Armene var hevet, blikket rettet oppover, kanskje egentlig mot et tak. Men slik plakaten var laget så det ut som hun så rett på overskriften, på sitt eget navn, det navnet hun hadde gitt seg selv da hun begynte å danse: Vivian Prytz.

Det hang et bilde av henne lenger borte på veggen også. Et bilde av henne og meg. Jeg var åtte år og fremdeles myk i ansiktet. Nesen så ganske passe ut mellom runde kinn og en blid liten barnemunn. Jeg holdt noen splitter nye tåspissko i hendene, dette var før jeg forstod at jeg ville satse på moderne og jazz. Jeg hadde grått meg til de skoene, husket jeg. For jeg var egentlig altfor liten. Men hun syntes det var så stas, og ga meg dem likevel. Hun smilte på bildet, holdt en arm rundt meg og så skrått ned på skoene. Kanskje var hun stolt.

Jeg gikk tilbake til gulvet igjen og satte på musikken fra start. Jeg stilte meg i åpningsposisjon og danset meg gjennom det hele på nytt. Men nå var det som om jeg plutselig hadde veldig lang vei frem. Armene hang ikke med, jeg snublet flere ganger. Og overgangen var helt umulig. Jeg hadde ingen balanse, hadde mistet kontakt med senter i kroppen.

Jeg prøvde. Men falt.

Prøvde igjen. Men falt igjen.

Og enda en gang.

Til slutt ble jeg bare sittende på gulvet. Jeg var kvalm. Når spiste jeg sist? Bena ristet. Jeg dro av meg leggvarmerne og oppdaget at flere ferske blåmerker var i ferd med å springe ut, som blomster mellom gamle blå og gule flekker.

«Gir du deg?»

Jeg snudde meg. Pappa stod i døråpningen. Han lente armen mot dørkarmen og brukte det samme smilet mot meg som han ofte gjorde mot butikkdamer og kelnere for å få ekstra god service. Han var ikke mulig å motstå.

Jeg bare stønnet til svar og prøvde å komme meg på bena. Jeg likte ikke at han så meg sånn.

«Hallo. Du er best. Ingen protest!» sa han.

«Dust.»

Pappa var min største fan. Kanskje egentlig min eneste fan. Ikke alltid helt i kontakt med virkeligheten.

Han kom inn og rusket meg i håret, enda han visste at det kostet meg en runde med børste og hårspray å få det danseklart igjen, vekk fra øynene, slik Birgitta, danselæreren min, foretrakk det.

«Og jeg er hundre prosent objektiv,» sa han.

«Bra du vet det selv i hvert fall», sa jeg.

Han lo og trakk seg unna meg. Jeg klarte ikke la være å smile tilbake. Han kunne smelte en diamant.

«Fortsett, da?»

Han likte godt å stå slik og se på meg. Da han rev veggen mellom to soverom i andre etasje for at jeg skulle få god nok plass til å trene hjemme, var det av rent egoistiske grunner, påstod han. Og han var så ivrig at jeg trodde ham. Rommet var blitt helt fantastisk. Jeg kjente ingen som hadde noe lignende. Det var over 40 kvadratmeter stort og hadde fire vinduer på den ene langveggen. Jeg hadde den beste utsikten i hele huset, og kunne se langt utover Oslofjorden, nesten til Drøbak.

Nok en gang satte jeg på musikken. Nok en gang danset jeg fra utgangsposisjonen. Denne gangen gikk pusten jevnt, jeg holdt tyngdepunktet lavt, tok bevegelsene helt ut. Det begynte å ligne på noe.

Men så ringte telefonen igjen. Den lå fremdeles på nattbordet. Hvorfor hadde jeg ikke satt den på lydløs? Jeg visste jo at hun ofte prøvde både to og tre ganger.

«Skal du ikke ta den?» spurte pappa.

Jeg så i gulvet. Parketten var slitt. Pappa ville bytte den, men jeg mente det ikke var noen vits. For hver piruett jeg tok boret jeg meg ørlite grann lengre ned i treverket. Det var like greit å vente til jeg flyttet ut, og målet var jo at det skulle skje om bare ett år, når jeg var ferdig med tredje. Når – eller hvis – jeg begynte på balletthøyskolen.

Telefonen fortsatte å ringe.

Vi så på den begge to, men ingen beveget seg.

«Er det mamma?» spurte han lavt.

Jeg trengte ikke si noe. Han visste svaret.

«Når snakket du med henne sist?»

Stemmen hans var lav og myk, som om jeg var liten igjen, hadde slått meg og han måtte sette på et plaster.

Jeg orket ikke se på ham og ville ikke svare. Han hadde strengt tatt ikke noe med det. Hun var tross alt ute av hans liv.

Endelig stanset ringingen.

Jeg grep fjernkontrollen og klikket musikken tilbake til start.

«Dette må sitte til i morgen,» sa jeg fort.

Jeg smilte til ham, håpet at han ikke skulle mase mer.

Han bare nikket. Guttesmilet var borte. Øynene hang tunge. Han skulle til å si noe, men tok seg i det.

Da han hadde gått og stille lukket døren etter seg, ble jeg bare stående. Jeg måtte klare dette. Jeg visste at Birgitta fulgte ekstra godt med meg. Jeg var ikke som Ida, som slet seg gjennom hvert parti, eller Charlotte, som alltid hadde kjempet mot for mye av sin egen kropp. Jeg var Amalie Prytz og jeg hadde dansen i blodet.

Jeg danset hele natten. Heldigvis lå pappas soverom i andre enden av etasjen, så musikken plaget ham ikke. Og hagen var stor, så lyden rakk heller ikke bort til den noe uptighte naboen vår, Ellinor Nagel. Ellers kunne jeg vel tenke meg at de ville bli helt koko av å høre Beyonces «Hello» om igjen og om igjen. Og igjen.

You shelter my soul
You’re my fire when I’m cold
I want you to know
You had me at hello
Hello
Hello
Hello
Hello
You had me at hello

Og så videre.

Først virket det umulig, som om jeg skulle tvinge kroppen til å gjøre noe den fysisk ikke var i stand til, noe jeg hadde grepet så vidt tak i tidligere på kvelden, men nå var blitt til sand mellom hendene mine. Jeg la knapt merke til at rommet mørknet. Da sommersolen endelig gikk ned langt der ute i Oslofjorden, var jeg bare kommet et lite stykke nærmere, men ikke i nærheten dit jeg skulle.

Det var blitt dunkelt i rommet, men det gjorde ikke noe. Bevegelsene satt i kroppen, jeg trengte ikke speilet, jeg visste hva jeg skulle, og jeg hadde ikke tid til å sette på lyset. Eller feil, jeg glemte det, rett og slett. Blikket mitt traff den elektroniske vekkerklokken. Den viste 00.23. Brått kjente jeg et sug i magen. Hele kroppen var hul, fra nederst i ryggraden til øverst i brystbenet. Det var ofte slik at når sulten hadde rukket å være der lenge nok, endret den seg til noe annet. En større følelse, som ikke har noe med mat å gjøre, en følelse man kunne kontrollere. Men jeg visste hva det var, og at det ikke var lurt å strekke det for langt. Jeg hadde sett jenter ødelegge seg ved å spise for lite. Vi skulle riktignok være tynne, men ikke så tynne. Og pappa maste om dette. Hver dag. Absolutt hver dag. Derfor listet jeg meg ned på kjøkkenet, fant noen riskjeks i skapet, og tok et glass vann. Jeg ble sittende i halvmørke og tygge de tørre kjeksene. De smakte fantastisk. Bedre enn softis til og med, som var det beste jeg visste.

Etter fem minutter var det opp på rommet igjen.

Da jeg endelig la meg, var det blitt lyst. Jeg orket ikke engang å dra for gardinene. Småfuglene startet dagen der ute og fløy lett mellom syrinene. Selv var jeg alt annet enn lett. Kroppen min kjentes som om noen hadde kjørt over den med en jumbojet. Jeg hadde blemmer flere steder på føttene og hadde ikke tatt meg tid til å plastre dem. Men hodet fløy. For jeg hadde klart det. De siste gangene jeg øvde gjennom koreografien satt alt. Selv den vanskelige overgangen fra piruett til hopp.

Jeg sovnet midt i et smil.

Da jeg begynte på Valkyrien, tok det flere uker før jeg sluttet å glise tåpelig for meg selv hver gang jeg passerte porten og kom inn i skolegården. Det var som om jeg var nyforelsket. Eller slik jeg trodde den følelsen måtte være. Tenk at jeg hadde kommet inn! Tenk at jeg skulle få gå her i tre år, og få være en del av dette!

Skolen lå blant gamle, flotte bygårder på Frogner. Den var diger, og særlig når man var førstis. Det røde mursteinsbygget raget over meg, med vinduer på lange rekker. Taket ble brutt av tre arker, og øverst på hver ark lå det et lite rundt vindu, som på et slott. Også innendørs føltes alt stort. Gangene var lange, det var høyt under taket, vinduene var store, med vinduskarmer så brede at man kunne sitte i dem. Det var så mange kriker og kroker og små rom på loftet med skråtak og kvelende varme om sommeren, at det var null problem å gå seg bort. Og dansesalen var gigantisk, med høyt, hvelvet tak og enorme vinduer i den ene enden hvor solen skinte inn på støvet som danset. Alt var i grunnen litt støvete, og man kunne aldri være trygg for å få malingflak i hodet, malingen flasset nemlig av på både vegger og tak. Men det var en del av opplevelsen.

Bygget var gammelt, fra 1905. Bare tenk hva veggene i dansesalen hadde sett og hørt opp gjennom. Kanskje danset elevene charleston her på 20-tallet, nesten som i The Great Gatsby. Kanskje de lærte hverandre de nye «raffeste» trinnene i skjul for lærerne? Eller delte ut hemmelige aviser under krigen? Det var så mange gjemmeplasser i dette bygget, at det kunne umulig ha vært noe problem.

Skolen hadde også sin egen ridderorden. Den ble delt ut til «en som har ytt Samfundet store tjenester og har vist stor iver overfor skolen». Det forpliktet å gå på Valkyrien.

Mamma hadde også gått her.

Vi skulle starte med koreografien i første time. Jeg var tidlig ute og hadde varmet godt opp. Jeg var klar, kjente en stramhet i kroppen, konsentrasjon og styrke.

Birgitta sa ikke et ord. Bare glodde utover klassen, over hodene våre. Så satte hun på musikken. Vi visste hva vi hadde å gjøre.

Vi danset på likt, de samme trinnene. Det virket som det satt hos de fleste. Jeg så Charlotte i øyekroken. Hun var flink teknisk, men det ble liksom for mye av henne. Hun hadde former som hun rødhårede i Mad Men, og i dansen tok hun dem enda mer ut. Ida så jeg ikke, hun var på rekken bak meg, men jeg hørte henne desto bedre. Hun pustet som en gammel bil. Birgitta pleide å minne oss om at pusten skal skape flyt i bevegelsene, binde sammen, lage overganger og helhet. Idas pust var ikke helt der. Hun hakket, var anstrengt og ute av rytme.

Men hos meg gled det jevnt, både pusten og dansen.

«Amalie,» Birgitta vendte seg mot meg. «Da kan du gå frem og gjøre din solo.»

Jeg tok et skritt forover, foran de andre og startet på partiet jeg hadde øvet sånn på. Det var ikke første gang jeg fikk soloen. Birgitta valgte ofte ut en av oss på denne måten, som om vi øvde til en forestilling. I det siste hadde det stadig vært meg, og slik håpet jeg det skulle fortsette.

Port de bras, jeg strakte meg det lengste jeg kunne, tok bevegelsene helt ut. Piruettene, jeg mistet aldri balansen. Så hoppene, jeg plasserte føttene helt presist. Til slutt fulgte den vanskelige avslutningen. Jeg fant et punkt i veggen og festet blikket der, gjennomførte fjærende lett, glidende rett over i hoppet, før jeg rullet videre ned på gulvet. Bevegelsene var myke og presise. Jeg mestret alt. Perfekt.

De siste pianotonene av «Hello» tonet ut. Salen ble stille, den eneste lyden som hørtes var vår pusting som langsomt roet seg over den fjerne duren av byen. Vi vendte blikkene mot Birgitta, håpet på et anerkjennende nikk, kanskje et lite smil. Men hun stod bare ubevegelig. Stoneface.