Skrevet i samarbeid med Thomas Winje Øijord

Dokumentar

© 2015 Kagge Forlag AS

Omslagsdesign: Trygve Skogrand | Passion & Prose

Omslagsfoto: Ragna Lise Vikre

Layout og ebok: Dag Brekke | akzidenz as

Research: Anders Mølster Galaasen og Thomas Winje Øijord

ISBN: 978-82-489-1582-9

Kagge Forlag AS

Stortingsg. 12

0161 Oslo

www.kagge.no

Av personvernmessige hensyn er noen av personene
som opptrer i boka anonymisert.

Prosjektet har mottatt støtte fra stiftelsen Fritt Ord.

Vekkerklokka ringer klokka seks. Det gjør den alltid. Og Harley får umiddelbart noe å tygge på. Harley er på mange måter min beste venn, halvt rottweiler og halvt schæfer. Etter fôringa går vi vår faste morgentur, det er hyggelig nok, jeg setter pris på å starte dagen med en frisk luftetur. Men det er ikke i rollen som turkompis at Harley er unik, det er i rollen som vaktbikkje.

Han ser tøff ut, men det er varslinga som er det viktigste. Harley er en del av et enkelt, men omhyggelig varslingssystem som jeg har etablert – han skaper trygghet og gir meg ro når jeg er hjemme. Han sier ifra når noe rører seg på grusen utafor huset – det kan selvsagt være en elg eller en katt, men det kan også være noe helt annet. Da vet jeg at Harley stikker en kald snute innunder dyna mi, eller begynner med en lavmælt knurring. Det gir meg tid til å se hva som skjer utafor vinduet eller i området rundt. Det er betryggende, for i årenes løp har jeg skaffet meg en del seriøse uvenner.

Huset mitt ligger midt mellom E6 og svenskegrensa. Det er luftig mellom naboene – de spredte boligene står så langt fra hverandre at du knapt kan kalle området et nabolag – så det er enkelt å leve anonymt og enkelt å ha oversikt. Stedet er ikke spesielt spennende, det er ikke noe kulturelt midtpunkt, men det er bedre for meg å bo her sammenlignet med å bo i byen. Jeg får en følelse av trygghet, jeg får det armslaget jeg trenger og muligheten til å kunne være ute i naturen når jeg vil. Nettopp dette er faktorer som gjør at jeg aldri kunne ha bodd i en liten leilighet i Oslo. Jeg trenger plass og luft. Da jeg fant eiendommen, var det enkelt å slå til. Beliggenheten var perfekt.

Jeg har rundt 20 mål tomt, inkludert beitemark, som jeg leier ut til en dame som driver med travhester. Jeg har også fått plass til et lite verksted, ei furtebu der jeg kan mekke på motorsyklene mine. Motorsykler er en lidenskap jeg har hatt med meg helt fra barndommen.

Jeg og Harley følger som regel en fast rute om morgenen, og han bruker turene til å finne igjen kjente lukter. Det er ikke bare elg her, både rev og rådyr holder til i nærheten. Om vinteren ligger tussmørket tett rundt oss når vi går, men i år har februar vært mild, og i dag slipper vi å vasse gjennom løssnø og tjukke fonner. Det hadde for så vidt vært greit det også. Bare jeg får vært ute, spiller været mindre rolle. Morgenturene gjør uansett at jeg våkner, og på en måte faller til ro før dagen begynner. Det setter jeg pris på. Det kommer godt med.

I flere år har jeg hatt et beskyttelsesopplegg rundt meg. Jeg vet ikke hvor mange trusler om død og lemlestelse jeg har fått i løpet av mine over 30 år i Oslo-politiet, men jeg har jobba opp mot noen av de tyngste kriminelle miljøene og de antakelig mest potente kriminelle i landet. Flere av truslene har vært mer enn tomme ord. Jeg har vært effektiv og fått være med på å utvikle nye arbeidsmetoder, som har bidratt til å knekke en rekke kriminelle nettverk. I kjølvannet av dette er det nok flere fornærma lovbrytere som gjerne skulle sett meg med litt lavere puls. Det er derfor jeg bor på et småbruk i skogen, det er derfor Harley passer på, og det er derfor eiendommen er sikret.

Slike forhold er en del av hverdagen, jeg har selv satt meg i denne situasjonen, og etter hvert som jeg er blitt eldre og har tenkt over karrieren min, er jeg mindre opptatt av truslene og mest av alt takknemlig for menneskene jeg har møtt og skjebnene jeg har fått høre om over en kaffekopp.

Trusler på jobb har ført til at jeg ofte har flytta. Jeg bruker ikke offentlig transport, og har gjerne kjørt en omvei eller to på vei til eller fra arbeidsplassen. Jeg har alltid hatt et helt bevisst forhold til mitt eget bevegelsesmønster og min egen kommunikasjon.

Etter turen fortsetter morgenen som vanlig. Jeg får i meg et par brødskiver, trakter kaffe, fyller termokoppen og pakker sakene mine. I løpet av åra har jeg bytta biler oftere enn de fleste. I dag kjører jeg en Volvo V70. Bilen oppfyller de fleste krav jeg har til et kjøretøy: Den er passe anonym, det er mange av dem på veiene, den har gode kjøreegenskaper og er generelt lite oppsiktsvekkende.

Jeg låser døra bak meg, tusler over tunet og setter meg i bilen. Sjekker at jeg har med alt jeg trenger. Vanligvis kjører jeg hjemmefra til Oslo sentrum på en snau time om morgenen. Det kommer litt an på køen og hvor tett trafikken står ved Arteig bru. Som regel bruker jeg den daglige pendlinga til å forberede meg mentalt på det som skal skje i løpet av dagen. Denne dagen har jeg mappa full av foredragsnotater i tillegg til et par mobiltelefoner og en notatblokk.

Jeg skal holde et foredrag på Sentrum politistasjon. Temaet er bekjempelse av gjengkriminalitet, og det er noe jeg kan mye om. Målgruppa for innsatsen min har vært alt fra torpedokulturer til etniske gjenger og MC-bander som Bandidos og Hells Angels. Jeg var med på å bygge opp og lede et av de mest potente gjengprosjektene vi har hatt – kjent under navnet X-ray. Prosjektet var ikke bare intenst og målretta, men ubeskjedent sagt var det et av de mest vellykka tiltakene politiet har satt inn mot gjengkriminelle i hovedstaden. Vi hadde grupperinger som Young Guns og B-gjengen i knestående, og vi bygget opp en omfattende kunnskapsbase om enkeltpersoner, arbeidsmetoder og strukturer. Vi hadde gode forebyggende strategier som hindret rekruttering, og vi var i dialog med medlemmene. Dialogen gjorde at vi kunne gå direkte inn i eskalerende konflikter og roe gemyttene før det utartet til vold i det offentlige rom – en potensielt stor trussel for uskyldige. Det var unikt og står altså fortsatt uten sammenligning fram som et av tidenes mest vellykka tiltak mot gjengkriminalitet i Norge.

Prosjektet ble lagt ned etter fem veldrevne år. Det skjedde nærmest over natta, og jeg har fortsatt ikke skjønt hvorfor. Konsekvensen av nedleggelsen er at den positive trenden vi jobba fram, er i ferd med å snu. Uroen bygger seg opp igjen i forsteder som Holmlia og Furuset, men politiet er ikke lenger til stede slik som før. Vi vet ikke hva som skjer. Det bekymrer meg, og det er ingen tvil om at foredraget om bekjempelse av gjenger vekker et dypt og personlig engasjement i meg.

Selv om jeg har sittet i strategisk stab siden 2013, som rådgiver for politimesteren, er jeg en gategutt og mine første prøvelser som fersk betjent hadde jeg på Sentrum politistasjon og på gamle Pipervika på slutten av 1970-tallet. Det var da jeg fikk erfaringer som la grunnlaget for det jeg i dag definerer som polititjenestemannens fremste egenskaper: evnen til å kommunisere, evnen til å prate med folk og vilje til å se hvert enkelt individ.

Politigjerningen gir ingen rett til å dømme, du må være et romslig menneske, selv om du har helt klare holdninger til alle former for kriminalitet. I foredraget vil jeg understreke viktigheten av dette verdisynet, og i tillegg argumentere for det som har vært betingelsen for suksess i alt jeg har drevet med: dialog.

Jeg ser på meg selv som en steinplukker. Jeg har vært ute i felt og snudd steiner, kikka under dem, prata med folk og funnet ut hva som skjer. Noen steiner har jeg plukka med meg i lomma og med det knyttet en ny kontakt. Kunnskapen og erfaringen fra denne pionervirksomheten har jeg tatt med meg videre i mitt politivirke. Og viktigheten av å besitte korrekt informasjon har jeg videreført til mine medarbeidere. Det å oppnå kontakt og skape tillit i miljøer som er belasta, eller på andre måter aktuelle, er noe av det viktigste en kan gjøre. Informasjon må alltid prioriteres høyest. Det handler om å bruke dialog som metode og alltid holde samtalen i gang.

Det er et kjernepunkt i foredraget. Vi gjorde mye riktig under Gjengprosjektet, og fikk til mye med forholdsvis enkle midler: Vi etablerte et stort handlingsrom og gode rammer, deretter fokuserte vi på dialog og informasjon. Vi drilla tjenestemennene i betydningen av å kjenne motstanderen, gjerne bedre enn de kjente seg selv: vite hvem motstanderen er, hvor de er og hvordan de bedriver kriminaliteten sin. Kanskje også søke å forstå noe av det vanskelige som ligger i spørsmål som begynner med hvorfor. Det er bare dialog som gir svar på sånne spørsmål.

Dialogmodellen bidrar til å sette en effektiv demper på konfliktnivå generelt og er spesielt god på å forebygge uønskete handlinger og konfrontasjoner. Det er viktig. Politiet skal ikke bare løpe rundt og slukke branner, for det å bekjempe alvorlig kriminalitet handler i stor grad om å drive langsiktig forebyggende arbeid. Det høres kjedelig og teoretisk ut, og det er det kanskje, men det er sant.

Dette dreiv vi med i Gjengprosjektet, og det fungerte. Vi hadde overtaket, vi var smartest og sterkest – og alle visste det.

Trafikken flyter lett innover mot byen. Asfalten er tørr og fin, det ligger bare noen spredte snøflekker her og der utover i landskapet. Å tenke på suksess kan få en morgengretten type i godt humør, men alle som har en viss kjennskap til politiet, vet at det ikke bare er enkelt. Det er en unik etat, full av sterke personligheter med sterke meninger. Selv om et prosjekt fungerer, betyr ikke det at tiltaket har livets rett. Politiet er ikke alltid en rasjonell bedrift. Vi har gode ledere og vi har dårlige ledere – ledere i maktposisjon med særinteresser og uforståelige agendaer. Det var erfaring med dårlig ledelse i militæret som gjorde at jeg valgte å begynne i politiet, og nå, mange år og flere visjonære og inspirerende sjefer senere, kan det se ut som om nettopp forhold knyttet til ledelse igjen vil være med på å avslutte et kapittel i livet mitt.

I staben i sjuende etasje på Grønland er arbeidsoppgavene annerledes enn det jeg tidligere har definert meg selv ut fra. Påkjenninger og reaksjoner merkes bedre på kroppen. Jeg er blitt mer kritisk til beslutninger tatt høyt oppe i systemet, spesielt beslutninger som bærer preg av at en ikke har vært nede i organisasjonen og hentet nødvendig informasjon. Gjentatte opplevelser av dette påvirker ens egen motivasjon og gjør at du altfor ofte bare trekker på skuldrene. Man velger sine kriger med omhu.

Som politi kan du gå av med pensjon når du fyller 57 år – det er en særaldersgrense for yrker der belastningen anses å være spesielt stor. Det er ingen tvil om at belastningen har vært der også for meg. Jeg har jobba tusenvis av netter, holdt kontakt med hundrevis av informanter og kilder og vært gjennom flere samlivsbrudd. Trusler har gjort at jeg i perioder har følt det nødvendig å distansere meg fra familien. Da jeg jobba som mest, ble det nesten en besettelse, jeg trodde jeg var uunnværlig. Jeg ville bli en politimann som utgjorde en forskjell, jeg ville bli best på det jeg dreiv med. I de tidligere årene jobba jeg i et miljø og en kultur der alle tenkte slik, og det prega valgene jeg gjorde. I dag ser jeg at det har hatt kostnader. Jeg har barn, men valgte dem bort. Det sliter på meg nå, det er vanskelig å ta igjen det tapte. Jeg var aldri der som en normal far. Barna gikk glipp av mye, jeg har gått glipp av mye. Dessverre var det et enkelt valg den gangen, og det føltes nødvendig. Jeg hadde et samfunnsoppdrag – et høyere mål å jobbe mot – og jeg elska arbeidet mitt.

Det er ikke lett å innstille seg på pensjonisttilværelsen etter å ha vært på innsiden så lenge som jeg har vært, men det ser mer og mer ut som at jeg beveger meg i den retningen. Det er også positive sider ved pensjonistlivet: tid til å kunne skyte til prøven før elgjakta, reise til torpet i Sverige og bruke overskudd på venner og familie framfor jobb, konsentrere meg om å være bestefar. Det er faktisk ikke så ille.

Kaffen i termokoppen begynner å få en drikkbar temperatur. På E6 ved Kløfta er den gode flyten over. Her tetner ofte trafikken om morgenen og du må finne din plass blant andre trøtte pendlere. Jeg har ofte hastverk når jeg treffer køen og forbanner gjerne meg selv for ikke å være tidligere ute. I dag har jeg tid nok, jeg kan skru opp anlegget og høre på musikk mens jeg tråkler meg gjennom Groruddalen. Pensjonisttilværelsen virker langt unna, og når jeg forsøker å se for meg hvordan foredraget vil bli, slår en oppløftende tanke ned i meg: Jeg er fortsatt med og kan fortsatt bidra.

Det er en god følelse.

En annen god følelse er å treffe sentrumskjernen etter å ha vært på landet. Oslo er en ålreit by, den har sin særegne skjønnhet og sjarm i tillegg til de mørkere sidene. Mørket vet jeg en hel del om. Nesten hver morgen når jeg kjører gjennom Gamle Oslo drar jeg kjensel på en kriminell fra tida da jeg jobba mer operativt, en som går tur med bikkja eller tar en røyk ved et veikryss – albanerhøvdinger, gjengmedlemmer eller kjente narkopushere.

På radioen snakker de om hvordan flere tusen europeere har reist til Syria for å slåss og at trusselnivået i Norge øker. Det er kjente ord, og tankene går til 22. juli og beredskapsmangelen som viste seg i all sin tydelighet, for ikke å snakke om den totale avkledningen av politiet i ettertid. Det var en situasjon som kunne ført til en nødvendig omorganisering og omprioritering. Og det gjorde det nesten. Men hva er egentlig blitt gjort? I praksis? Fint lite. Sjefen for Beredskapstroppen var en av få som turte å si det høyt. På TV. «I min verden kunne 22. juli ha skjedd igjen.»

Det er nok mange av oss som tenker det samme. Men slike klare utsagn blir sjelden tatt godt imot. Det kan ofte ende med en karrieremessig bråstopp.

I et kryss stopper jeg for en dame som på død og liv skal omorganisere alt innholdet i veska si – midt i fotgjengerfeltet. Narkomane gjør gjerne det, omorganiserer uten å bry seg om omgivelsene sine. Det tar sin tid, men etter en stund kan jeg blinke til høyre i Borggata og rulle opp bakken til Grønlandsleiret 44: klossen av et hus, bygningen som blir mer og mer tettpakka av betjenter bak skrivebord, meg selv inkludert. Jeg tenker at jeg heldigvis fortsatt har kilder jeg må betjene på utsiden. Folk som henger igjen fra gamle dager og som kommer med viktige innspill og informasjon om kriminalitetsbildet i byen. Jeg er ikke lenka til pulten, jeg har fortsatt bevegelsesfrihet.

Jeg er heldig og har lenge hatt parkeringsplass i garasjen. Den er en del av sikkerhetstiltakene rundt meg. Nå glir jeg sakte mot den store porten, drar kortet gjennom leseren og kommer inn i det underjordiske anlegget, kanskje et av Norges tryggeste steder. Døra lukker seg.

Dagen er i gang, foredraget vil gå som planlagt, kaffekopper skal drikkes, e-poster skal skrives og telefoner ringes. Alt er som vanlig, bortsett fra en mørk kassevogn som står keitete parkert til venstre for inngangen. Det er merkelig, men ikke uvanlig, folk kan ha dårlig tid i politiyrket. Plutselig må en løpe, det har jeg forståelse for, men selv har jeg god tid, de nærmeste timene skal jeg bare gjøre en siste finpuss på foredraget.

Tror jeg.

Det tar ikke mange sekunder fra jeg parkerer til alt rakner rundt meg. Livet tar en bråvending jeg aldri kunne forutsett, og jeg skjønner at foredraget ikke kommer til å gå som planlagt, kaffekopper kommer ikke til å bli drukket og e-poster vil ikke bli sendt.

Ingenting skal bli som før.

Det hele begynte på Nesodden, den grønne og humpete halvøya som peker innover mot Oslo sentrum. Mye fin utsikt, mye fin kystlinje, og på 1960- og 1970-tallet var store deler av området skog og utmark. Samtidig lå hovedstaden bare en kjapp båttur unna. Alt sammen et flott utgangspunkt for et barn som meg: lettere rastløs og full av pågangsmot.

Foreldrene mine flytta til Nesodden i 1956, året før jeg ble født på Drøbak sykehus. Fire år senere kom søsteren min, og det ble oss fire som utgjorde husholdningen da jeg vokste opp. Den første tida bodde vi i en firemannsbolig på Granholt, like ved fergekaia. En enkel, men ålreit leilighet i forhold til datidens standard. Jeg husker at den kosta nøyaktig 6 000 kroner. Foreldrene mine var stolte over å eie sitt eget sted. Etter hvert flytta vi lenger inn på nesoddlandet, nærmere det som skulle bli Tangen senter, et av landets første supermarkeder. Det var praktisk, og vi hadde alt vi trengte i umiddelbar nærhet.

Vi var nok en ganske vanlig familie. Både mamma og pappa jobba, og de pendla med rutebåten til Oslo hver dag – som de fleste andre på halvøya. Nesodden er fortsatt båtpendlernes forstad. Mamma jobba i Statistisk sentralbyrå, der la hun inn tall og programmerte med hullkort av papp, ganske tungvint sammenlignet med moderne datamaskiner. Moderen var en av sliterne som stilte opp på jobb hver dag – som regel med godt humør. Etter Statistisk sentralbyrå gikk hun over til Trygdeetaten, der var hun i mange år og endte til slutt på Vinderen trygdekontor. Pappa var typograf i Aftenposten i Akersgata. Det var et hardt yrke, ikke bare på grunn av skiftarbeidet, men de satt med nesa dynka i bly og løsemidler hele dagen. Han fikk til slutt kols, men holdt ut fram til pensjonsalderen og ble 82 år.

Fritida brukte pappa i sin helhet på sjøen, og det var sammen med ham jeg fikk smaken på båtlivet. Vi var ofte på sjøen og i feriene reiste vi nedover norskekysten. Den første båten jeg husker var en såkalt hurtiggående båt, og den bygget pappa i kjelleren. Senere hadde vi snekke, og det var hakket mer gjevt. Den første snekka vi kjøpte var en glattbygd trebåt på 27 fot med overbygg – den lagde en helt spesiell og veldig klassisk lyd. Den tok sjøen bra også, og flere ganger var vi langt uti havgapet i skikkelig ruskevær. Nesten for spennende for en liten kropp.

Nesodden hadde et aktivt seilermiljø, og pappa var naturlig nok også med i seilforeningen og drev med regattaer i Bunnefjorden. Det hendte flere ganger at han konkurrerte mot kong Olav i klassen fem og en halv meter. Og selv om pappa og gjengen hans var et bra team, var jo kongen som regel best. Kong Olav var en rev til å seile. Det hendte at han la til i havna på Oksval og tusla rundt på brygga – alltid med en Teddy mellom fingra, sportslig kledd i nikkers og hvit skipperlue – og snakka med oss vanlige folk.

Området vårt på Nesodden var på mange måter et nybyggerområde og et sted der alle kjente alle. Det var stappfullt av barnefamilier og takhøyden for smårollinger var stor. Vi fikk herje fritt. Det var langt fra noen polstra tilværelse, for å si det mildt. Vi hadde flere smågjenger og klikker i området som selvsagt lå i konstant krig med hverandre. Når det endelig kokte over og ble konfrontasjon, fant sammenstøtene som regel sted ved et område som på folkemunne bare ble kalt Vanntårnskogen, et friområde hvor de voksne aldri hadde oversikt.

Det var harde tak. Utrustningen varierte mellom pil og bue, spretterter og bare nevene. Det vi lærte, selv om det kunne være en dyrekjøpt lekse, var klassikeren om at den som er med på leken, må tåle steken. Ikke alle har lært det før de blir voksne, men vi fikk det prenta inn og det sparer deg for en del overraskelser senere.

Heldigvis fantes det flere måter å få ut energi på. Idrettsmiljøet i bygda hadde en lang rekke tilbud, og jeg har vært innom mange forskjellige aktiviteter opp gjennom åra. En god stund holdt jeg på med både fotball og ishockey, og var back i ishockey og keeper i fotball. Faktisk tok jeg med meg noen erfaringer derfra og har stått i mål på Oslo-politiets rinkhockeylag. En periode drev jeg også med boksing, og da måtte jeg reise inn til Drøbak.

Fra ungdomsskolen og mange år framover var likevel favorittsporten min judo. Boksinga åpna øynene mine for kampsport, og judo var det første i sin sjanger som ble tilbudt på Nesodden. Det var et veldig aktivt miljø med utøvere som reiste landet rundt for å delta på ulike stevner. Jeg var mest med for samholdet og treningas del, og for å lære selvforsvar og kroppskontroll, ikke så mye for å konkurrere. Da jeg fikk grønt belte, ga jeg meg. Det er sånn passe, midt på treet.

Johan, en kamerat av meg, var derimot landslagsaktuell. Faren hans var formann i klubben, så han fikk all støtten han trengte hjemmefra. Vi trente mye sammen. Han ble en av mine beste venner, selv om vi var ganske forskjellige som personer. Johan var en myk og fin type, men ikke blant de mest målretta. Jeg var hakket mer bestemt på hva jeg ville. Men vi likte å ha ting å drive med. Det førte oss blant annet til et dykkerkurs på Njål Aga Aquasport i Oslo. Njål Aga var en kjent dykker som hadde reist verden rundt og lagd undervannsfilmer før han starta med kursvirksomhet og butikk i Keysers gate. Han var den beste læremesteren vi kunne fått, og jeg ble hekta fra første øyeblikk.

På ungdomsskolen fikk jeg utplassering i butikken hans og dermed tilegnet jeg meg mye teknisk kunnskap som jeg kunne sette ut i praksis hjemme i Bunnefjorden. Johan og jeg tilbrakte mesteparten av sommerhalvåret under vann. Vi testa noen grenser, og prøvde blant annet å se hvor dypt vi kunne komme. Det dypeste vi målte var rundt 60 meter – det var ved Flaskebekk, på Oslofjord-siden av Nesodden der berget skråner rett ut i vannet og fortsetter i skarp linje mot dypet. Etter hvert som vi svømte nedover, følte vi naturligvis at vi hadde full kontroll, men i virkeligheten ble vi rusa og visste ikke om vi svømte tilbake mot overflaten eller videre ned.

Det holdt på å gå gærent.

Heldigvis oppfatta jeg i et tåkeklart øyeblikk at luftboblene våre gikk motsatt vei av det vi svømte, jeg fikk nappa tak i Johan, og vi kava oss oppover mot vannskorpa. Dybderus var en nifs opplevelse, ikke bare det å miste kontroll og evnen til å orientere seg, men det var noe spesielt ved det å ikke kunne tenke rasjonelt, ved det å være våken og likevel ikke til stede i virkeligheten.

Det har skremt meg senere i livet også, etter at jeg ble politi – å se narkomane som har vært på amfetaminkjøret i en uke hisse seg opp, klø seg over hele kroppen og være helt gale av søvnmangel og stimuli. De tenker aldri rasjonelt og er ikke til stede i virkeligheten. Hadde Johan og jeg snudd bare et øyeblikk senere, kunne vi lett ha blitt der nede begge to.

Dykking ga meg spenningen jeg følte et behov for, og i begynnelsen var det bare for moro skyld. Likevel tok det ikke lang tid før det også ble en inntektskilde. Både Johan og jeg var litt småkremmere, og da vi skjønte at det var en etterspørsel etter dykkeroppdrag, tok vi på oss så mye vi klarte. Vi fikk alle slags forespørsler: båter som hadde sunket, båtmotorer som hadde gått på sjøen, eller et par ekstra fine briller som hadde tippa over bryggekanten. Vi hengte opp lapper med telefonnumre, og mamma satt hjemme som sekretær og tok imot bestillinger.

Vi var frilansdykkere med stort repertoar, og nedslagsfeltet vårt strakte seg fra Fagerstrand i vest til Bunnefjorden i øst. Det gikk mest i vedlikehold og service på gjengrodde fortøyningsbøyer. Mangelen på båthavner og båtplasser førte til at mange måtte ha båten liggende på bøye, og bøyene måtte skrapes omtrent én gang i året, hvis ikke sank de. Det skjedde ofte, og da ringte fortvila båteiere til oss. Vi rykka ut, lette opp bøya, skrapet den rein og sjekka forankringen. De rustne delene bytta vi ut, og så kunne båten duppe videre i bølgene.

Det var selvsagt noe helt annet å dykke i Oslofjorden da jeg var liten sammenlignet med hvordan det er i dag. Den gang var vannet klart, og det var liv i sjøen. Nå, etter regelmessig forurensning – en punktlig kø av mudderprammer som dumper møkka rett i sjøen – er fjorden blitt offer for en algeproduksjon uten like, og den tar knekken på det meste av liv. Da vi holdt på var det en delikatessebutikk under overflata. Det utnytta vi. Fisk ble en lukrativ bigeskjeft, og særlig ål jakta vi med både ruse og harpun. Ålen leverte vi på et lokalt røykeri og solgte røykt ål videre med god fortjeneste. Jeg svømte rundt i våtdrakt, Johan satt i båten og rodde etter. Vi fanga mye annet enn ål også, blant annet torsk og piggvar, ikke minst fylte vi digre søppelsekker med flyndrer av alle slag. Vi synda litt også, og det hendte vi plukka med oss en hummer eller to, noe du selvsagt ikke skal gjøre som dykker – ved hummerfiske skal du bruke riktig og merka utstyr.

En annen hobby, som har fulgt meg hele livet, er fascinasjonen for alt som går på to hjul og blir drevet framover av en motor. Det begynte med små mopeder som vi trimma etter alle kunstens regler. På apoteket fikk vi kjøpt nafta, en type startgass. Når vi blanda den med bensin fikk vi en høyoktanvariant, og følgelig høyere turtall enn de andre gutta. Jeg var ikke mer enn 14, og mamma skjønte nok ikke så mye av hva vi dreiv med, men vi passa på og var taktiske. Syklene sto i et skur bortenfor husene, og før vi starta motoren, sørget vi for å trille enda et stykke lenger bort i gata.

Gjengen kjørte stort sett gamle mopeder av merket Zündapp, og var du heldig hadde du en Tempo-sykkel på mellom 150 og 175 kubikk. Det bråkte infernalsk, men det gikk fort. Kjapt nok til å kjøre fra lensmannen vinterstid. Å jakte på trimma mopeder var en stor greie for politiet den gang, og det er fortsatt en stor greie for politiet i dag – og politiet på Nesodden er intet unntak.

Lensmannsbetjent Hommelung var en ivrig type da vi var små. Vi fikk ham lett på hjul, ikke bare i arbeidstida, han tok gjerne opp jakta på nafta-rusa Zündapp-er og bråkete bøller når han var i sivil også. Vi slapp som regel unna, et resultat av en blanding ungdommelig fryktløshet og flaks. En gang husker jeg at han lå tett på oss, og vi måtte bli hakket mer kreative for å riste ham av. Da svingte vi rett av veien og la kursen over et islagt vann, med hjemmelaga piggdekk som spruta overvannet i bratt vinkel bak oss. Lensmannsbetjent Hommelung måtte pent bli stående å se drittungene spinne mot horisonten, og det syntes vi selvsagt var kjempeartig. Han hadde ikke en sjanse.

Det var ikke bare på mopeden jeg hadde sosial omgang med lensmannen. Et par år etter hadde Johan og jeg satt oss ned i utkanten av et jorde for å jakte ringduer. Vi plasserte lokkeduer blant kornrestene etter slåtten og huka oss ned i en skråning, i full kamuflasje og med hver vår hagle i henda. Det så kanskje vel krigersk ut og vakte såpass oppsikt blant naboene, at noen slo på tråden til det lokale lensmannskontoret. Det medførte naturligvis utrykning, og en spesiell opplevelse for både jegere og lensmann.

Omtrent samtidig med at Hommelung overraska oss, fikk jeg inn en fulltreffer på ei feit due som deisa i bakken like ved. Blod og fjær spruta til alle kanter. Hommelung var en smule bleik etter smellet, og geipen satt løst der han kikka ned på oss med småfjær og et fint nett av røde prikker utover hele den turkise jakka. Men det ble ikke noe mer mas, for vi hadde papirer på våpnene og tillatelse fra grunneier. Det var kanskje en uvanlig geskjeft, men mer eller mindre innafor det du kan kalle lovlig jakt.

Politiet på Nesodden var gode på å håndtere den typen hendelser. De blåste seg ikke mer opp enn det situasjonen krevde, og de utviste det vi før i tida kalte konduite. Et ord de fleste politifolk bør ha i vokabularet sitt. Det handler i bunn og grunn om å utvise skjønn og ha blikk for ulike nyanser av en situasjon, rett og slett vekte alvorlighetsgraden i det enkelte tilfellet og ikke bruke hele repertoaret av sanksjoner hver eneste gang sjansen byr seg. Lensmannsbetjent Hommelung var kanskje ivrig i tjenesten, men han var nærpoliti av beste slag, som resten av lensmannsstyrken på Nesodden – og de hadde konduiten i orden. Slikt ser du ikke for mye av i våre dager.

Opplevelsene med lensmannen på Nesodden har gitt meg stor tro på den lokale politimodellen. Lensmannsmodellen innebærer at betjentene er ute hos folket, de knytter relasjoner og blir kjent med sine sambygdinger. Lensmannsbetjenter som har søkt seg inn til Oslo-politiet er som regel folk av topp kvalitet. De har kontakt med publikum, fører god dialog og velger naturlig smarte løsninger på ulike oppgaver. De er vant til å forholde seg til stram økonomi, og det skaper kreative betjenter.

Politiyrket er allsidig, det holder ikke bare å utøve skjønn, du må være en menneskekjenner, rett og slett en god psykolog. Og du må være synlig, til stede der det skjer, og mens du er der, må du snakke med folk, ikke bare snakke til dem. På Nesodden snakka ordensmakta med alle, betjentene ble kjent med borgerne. Det medførte at innbyggerne følte seg trygge, de følte seg passa på. Det er jo litt av meningen med å ha politifolk i arbeid.

Du skal føle deg trygg. Politiet skal skape tillit.

Jeg har selv vært i flere stillinger der jeg har måttet rekruttere mannskap, og jeg var som regel kjapp med å bestemme meg hvis jeg så en tidligere lensmannsbetjent på lista over kandidater. Da visste jeg alltid hva jeg fikk: en praktiker som kan faget sitt, en som har de nødvendige sosiale ferdighetene, en som er handlekraftig og allsidig. Det har sjelden vist seg å være feil å satse på lensmannsetaten.

Nærpolitiet hadde nok å henge fingra i på Nesodden. En typisk lørdag kveld løp de fra slåsskamp til slåsskamp på brygga. Oslo-folk kom for å ta en fest og lokale helter møtte pliktskyldigst opp for å slåss. Det smalt både her og der, men som regel fikk betjentene roa gemyttene og løst problemene på stedet. Av og til ble det en tur i fyllearresten i Drøbak, men også det ble håndtert på en smidig måte. Det handler nettopp om å avpasse reaksjonen etter situasjonen, ikke blåse seg opp, ikke tro at du alltid må vise maks autoritet. Jo mer du snakker med folk, desto mindre redd blir du, og da trenger du heller ikke å være usikker på egen posisjon. Nærpolitiet gjør dette riktig, helt naturlig, og det å oppleve det allerede i ungdommen ga meg tanker og erfaring jeg kunne ta med meg videre.

Når det er sagt, så var det kanskje ikke alltid reaksjonene sto helt i stil med retningslinjene – selv ikke for lensmannen på Nesodden. Det går en historie – jeg vet ikke om den er sann – om en av betjentene, en svær og røslig kar som het Oskar Yttre. Han kjørte mer eller mindre sin egen stil. Når konduiten ikke strakk til, hadde han en effektiv måte å rydde opp etter kranglefanter på. Ble du for krakilsk eller utfordra systemet vel intenst, kunne Yttre dra deg inn, og hvis du ikke skjerpa deg på stasjonen, tok han tak i buksebeltet og hengte deg opp på en spiker på veggen. Der ble du hengende og sprelle til han fikk mata papir i skrivemaskinen og var klar til å skrive rapport eller anmeldelse.

Slike historier tilhører unntakene. I det store og hele var det ryddige forhold blant politiet på Nesodden. Men de måtte være myndige typer, og jeg var sjelden så lydhør som guttunge som de få gangene jeg kom i kontakt med politiet der. De satte seg i respekt når de måtte, og da fikk de respekt når det var påkrevd. Uten å romantisere vil jeg påstå at lensmannskontoret var en eksepsjonelt trygghetsproduserende institusjon i norske bygder. Det har det fortsatt potensiale til å være.

Nesodden sleit med mer enn slåssing på bryggekanten. Nærheten til Oslo gjør at stedet lett kan sammenlignes med drabantbyer som for eksempel Lambertseter eller Vestli: områder med belasta ungdomsmiljøer og mye rusproblematikk. Nesodden er en bygd rett utafor byen, og du får det beste og verste fra to verdener.

Tilgangen på narkotika var utbredt allerede på 1970-tallet, og halvøya bar ikke preg av uskyld når det kom til denne formen for rekreasjonsvaner. På Nesodden var flere gutter store på hasj allerede på 1960- og 1970-tallet. De importerte digre partier, og i en periode fløt stoffet relativt fritt. Mange eksperimenterte, få visste noe om konsekvensene og enda færre tok hensyn til det. Misbruket begrensa seg ikke bare til en lukket subkultur, men var spredt utover og var vanlig både på skolen og i idrettsforeningen.

Vi hadde folk i klassen som det gikk galt med. Flere i mine nærmeste omgivelser gikk dukken i løpet av oppveksten på grunn av narkotika. Noen endte på psykiatrisk avdeling eller de vandra rundt på nesoddlandet som zombier. Nærmest til skrekk og advarsel. Sønnen til speiderlederen vår var den første jeg husker at røyk på en overdose. Flere av de beste fotballspillerne på laget flørta med hasj, og i judoklubben var det en som måtte si farvel på grunn av narkotikamisbruk.

Det var røft blant gutta, men jeg hadde helt klare oppfatninger om at jeg skulle holde meg unna. Det valget gjorde også dem jeg hang mest sammen med. Vi fikk en aversjon, uten å være pietister, for vi festa og drakk like mye som andre, men vi hadde ikke behov for stoff i tillegg. Vi klarte antakelig å få nok spenning gjennom andre aktiviteter. Selv om jeg ofte kan framstå som litt urolig, har jeg helt klare grenser som ligger naturlig nedfelt i meg. Jeg så hva narkotika kunne gjøre, dermed ble jeg heller aldri frista. Når vi kjørte fra lensmannsbetjent Hommelung med mopedene, tok vi riktignok sjanser, men bare til et visst nivå. Deretter stoppa vi. Vi tøyde strikken litt, men så var det nok. Vi hadde en ansvarlighet som alltid lå i bunn av skøyerstrekene.

På skolen skjønte jeg raskt at jeg ikke var noe mattegeni. Jeg levde for språk, gym og naturfag, og der klarte jeg meg godt. Orden og oppførsel var det verre med. Selv om jeg ikke var særlig stor, hendte det at jeg havna i tumulter, og jeg hadde ikke for vane å bakke unna en konfrontasjon. Det har jeg aldri hatt senere heller. Jeg hata urettferdighet og var veldig beskyttende overfor dem jeg brydde meg om. Dermed ble det en del småslåssing og feider. Av og til ble resultatet neseblod, bøttevis med kjeft og en velfylt meldingsbok. Det var en utfordring å få meldingene signert av foreldra mine, for vi hadde et stramt regime i heimen, og det ble alltid reaksjoner på det jeg stelte i stand.

Urokråka bodde i meg, men jeg hadde den under kontroll, og etter ungdomsskolen hadde jeg behov for å gjøre noe praktisk. Det ble yrkesskole på Ås og elektro sterkstrøm. Planen var å bli elektriker. Da bodde jeg fortsatt hjemme og pendla med buss til skolen hver dag. Etter det første året var det ut som lærling, og jeg fikk plass på NEMKO, Norges Elektriske Materiellkontroll, som ligger ved Blindern i Oslo. De driver med sikkerhetstesting og sertifisering av elektrisk materiell. Der ble jeg i et par år og var med på å lage testutstyr til alt som skulle NEMKO-godkjennes. Sikringer til kabelstrekkere og varmebelastning på varmeovner – vi produserte alt mulig av testutstyr. Det var en god jobb, jeg fikk håndverkererfaring og lærte å bruke en mengde forskjellige verktøy.

Men selv om jeg ikke lenger gikk på ungdomsskolen, fikk jeg fortsatt mye kjeft. Vi hadde en formann, en god gammaldags karakter dratt rett ut av Trond-Viggo Torgersens sketsjer. Det eneste som mangla var humoren. Formannen var en hengegeip i lagerfrakk. Han gjorde livet surt for alle som ikke hengte verktøyet tilbake på nøyaktig samme plass etter endt arbeidsdag. Det skulle selvsagt læres det også. Formannen fra helvete bidro kanskje til at jeg takler andre originaler bedre, og litt kjeft skal du jo tåle å få en gang iblant.

For meg ble formannen på NEMKO likevel en stor utfordring. Personligheten min er ikke tilpasset alltid å bli fortalt i detalj hva jeg skal gjøre og når. Hvis det i tillegg skjer på en nedlatende eller urettferdig måte, så stopper det opp inni meg. Urettferdig var det dog sjelden med vår kjære formann, den strenge geipen hans kjefta like mye på alle – uansett.